ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4610/26 Справа № 180/2146/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю (суддя першої інстанції Янжула О.С.), -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_3 через свого представника звернулась до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини.
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 щомісячно на користь ОСОБА_3 , яка проживає з дитиною, що має інвалідність ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), на період встановлення інвалідності дитини, починаючи стягнення з 16 жовтня 2025 року до 25 жовтня 2027 року.
Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.
Із вказаним рішенням суду не погодилась представник ОСОБА_1 – адвокат Шашликов Д.Г. та подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також із не відповідністю висновків суду обставинам справи.
Зокрема зазначав, що суд першої інстанції зробив не правильний висновок про те, що дитина сторін потребує постійного догляду, оскільки матеріали справи не містять висновку медико-санітарної комісії або індивідуальної програми реабілітації в яких би вказувалось на те, що їх дочка не може обходитись без постійного стороннього догляду. А вказана обставина є обов`язковою умовою при реалізації позивачкою права на її утримання у зв`язку із проживанням із нею такої дитини. Наявні в матеріалах справи документи лише підтверджують статус дочки як дитини з інвалідністю. Також звертає увагу, що позивачем не доведено факту неможливості працевлаштування через догляд за дитиною, а третя група інвалідності встановлена позивачу не зводить нанівець можливість працевлаштування позивачки, оскільки їй протипоказана лише важка фізична праця. Крім того судом не наведено відхилення аргументів відповідача щодо того що з нього стягуються аліменти на утримання дочки, а також він допомагає батькам, які є особами похилого віку, мають проблеми зі здоров`ям та не отримують пенсії і соціальні виплати. Позивачем не було доведено факт матеріальної спроможності сплати аліментів відповідачем, зокрема факту наявності у останнього нерухомого майна та грошових коштів.
Враховуючи наведене представник відповідача просив рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволення позовних вимог ОСОБА_3 . 
Позивач не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянути справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно частини.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі позовні вимоги про стягнення аліментів, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 02 листопада 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року було розірвано.
Від шлюбу мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Серія НОМЕР_1 , виданого 15 квітня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 124 підтверджується, що її батьками є: батьком - ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_3 .
Дитина зареєстрована та проживає разом із матір`ю - ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади 2025/005112090, сформованого 21.04.2025 року та не заперечується відповідачем. 
Згідно наявного в матеріалах справи медичного висновку №18 від 08.09.2023 року дитині сторін ОСОБА_4 встановлено статус дитини-інваліда на період до 15.10.2027 року.
Судовим наказом, виданим Марганецьким міським судом Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, розпочинаючи з 13.08.2025 року, до досягнення дитиною повноліття.
Позивач є особою з інвалідністю, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ №587940, ніде не працює, здійснює догляд за своєю дитиною з інвалідністю, яка потребує постійного догляду, у зв`язку з чим позбавлена можливості працювати та забезпечувати себе і свою дитину належним чином. 
На теперішній час відповідач матеріальної допомоги на утримання дружини, з якою проживає дитина, що має інвалідність, добровільно не надає.
Задовольняючи позовні вимоги суду першої інстанції виходив із того, що позивач як мати дитини з інвалідністю, яка знаходяться на її вихованні та утриманні, відповідно до законодавства має право на утримання відповідача, як батька дитини, враховуючи матеріальний стан останнього. При цьому зазначав, що наявність у відповідача батьків похилого віку не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки не має доказів того, що батьки перебувають саме на його утриманні і не отримують пенсію чи інші соціальні виплати.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Положеннями ст. 91 СК України закріплено право на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.
Так, відповідно до ч. 2 наведеної статті жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до ч. 2-4 ст. 84 та ст. ст. 86 і 88 цього Кодексу.
Відповідно до статті 88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.
Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.
Отже, виходячи з аналізу наведеної норми, обов`язковими умовами виникнення права на утримання одного з подружжя на підставі статті 88 СК України є проживання разом дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, та опікування нею, а також можливість надання матеріальної допомоги іншим з подружжя.
Згідно з Конвенції про права дитини 1989 року дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (частина перша статті 6 СК України). Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина з інвалідністю - це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.
У ст. 19 цього ж Закону зазначено про безпосередній причинний зв`язок інвалідності з потребою у сторонньому догляді, як форми додаткової соціальної допомоги та захисту.
Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» встановлені відповідні розміри державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства (залежно від групи) та дітям з інвалідністю до 18 років.
При цьому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19 грудня 2017 року № 2249-VIII у тексті СК України слова «інвалід» та «дитина-інвалід» в усіх відмінках і числах замінено відповідно словами «особа з інвалідністю» та «дитина з інвалідністю» у відповідному відмінку і числі.
Відповідно до Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 р. № 2961-IV (з подальшими змінами): дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Правовідносини у справі, яка розглядається, стосуються стягнення аліментів на утримання матері, яка здійснює опіку над неповнолітню дитиною з інвалідністю.
При визначенні розміру аліментів на утримання позивачки ОСОБА_3 , як матері дитини з інвалідністю, суд першої інстанції врахував що позивачка є інвалідом 3 групи, має на утриманні дитину-інваліда, не працює, у зв`язку із чим суд вважав, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції погоджується із цим висновком та вважає, що суд першої інстанції прийшов до нього на підставі повного та всебічного дослідження матеріалів справи з урахуванням положень норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що дочка не потребує стороннього догляду не відповідають дійсності, оскільки з огляду на встановлений дитини діагноз, ДЦП, спастична диплегія в стадії самостійної ходи, рухові порушення другого рівня, симптоматична епілепсія з фокальними нападами, сколіоз грудо-поперекового відділу хребта І ступеня, дитина очевидно не може самостійно себе обслуговувати, та потребує постійного стороннього догляду, допомоги та нагляду. Це підтверджується не лише медичними документами, долученими до матеріалів справи, а й загальновідомими науково-медичними даними.
Крім того, позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення виконкому Марганецької міської ради та відповідно до ЗУ Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю отримує призначену державну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з 26.11.2012 року, тобто матері оплачується догляд за дитиною.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги з приводу неможливості надання відповідачем такої допомоги позивачу, у зв`язку із утриманням батьків похилого віку, то зазначені доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки матеріали справи містять тільки медичні документи ОСОБА_5 , ступінь споріднення якого з відповідачем не доведена. Також матеріали справи не містять відомостей про те, що батьки перебувають саме на утриманні відповідача і не отримують соціальні виплати.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.
Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Колегія суддів зауважує, що відповідач не надав суду належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували його неможливість сплачувати аліменти на утримання позивачки.
На підставі викладеного, враховуючи стан здоров`я дитини, яка є дитиною з інвалідністю, та вимагає постійного медичного догляду, реабілітаційних заходів, які носять безперервний характер, відповідач є особою працездатного віку та має задовільний стан здоров`я, колегія суддів вважає, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання матері дитини.
Таким чином, судове рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15 січня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк