Справа № 569/5698/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року  Рівненський міський суд
Рівненської області 

в особі судді – Ковальова І.М.
при секретарі – Білецькій А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частку квартири, стягнення судових витрат,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд Рівненської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частку квартири, стягнення судових витрат.

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали, просять суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та у порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частці за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача підтримала подану нею заяву про часткове визнання позову та пояснила, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя визнає в повному обсязі, не заперечує щодо визнання за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на частку квартири АДРЕСА_1 . Позовні вимоги позивачки в частині стягнення судових витрат визнала частково по зазначила, що оскільки вона визнає позов на стадії підготовчого судового засідання, тому вважає, що з неї на користь позивачки може бути стягнено не більше ніж 50% сплаченого ОСОБА_1 судового збору, тобто 6000 грн. та з врахуванням того, що позовні вимоги в частині стягнення судових витратна правничу допомогу є завищеними, становлять надмірний тягар для відповідача та не відповідають обсягу виконаних вимог, тому на її думку, підлягають до стягнення на користь позивача витрати на правову допомогу на суму 2000 грн. за підготовку позовної заяви до суду.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

 
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).

 
Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 2012 року.

З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2022 року по цивільній справі №569/16467/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу вбачається, що позов задоволено; шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили та ніким з учасників судового процесу не оскаржувалося.

В період шлюбу сторони по справі придбали нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні договором купівлі-продажу квартири від 22 квітня 2016 року, посвідченим О.В. Киселюк, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №967 відповідно до якого:

П.1. Сторона 1: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 – продавці та сторона 2 ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 – покупець, а разом сторони уклали даний договір про наступне.

П.1.1. Відповідно до умов цього договору продавці продали, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 (нерухоме майно) і сплачує за нього ціну, визначену цим договором.

П.1.3. Квартира АДРЕСА_1 , яка відчужується продавцями, складається з двох кімнат, житловою площею 27,2 кв.м., загальною площею 50,4 кв.м. Згідно звіту про оцінку майна, виданого ТОВ «СХІД-П ЕКСПЕРТ» від 15.04.2016 року, вартість вищевказаної квартири становить 102973 гривні 00 копійок.

П.2.1. Ціна нерухомого майна, що купується покупцем за цим договором становить 260 (двісті шістдесят тисяч) гривень 00 копійок, які продавці отримали від покупця повністю до підписання договору купівлі-продажу. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку сторони одна до одної не мають.

П.4.1. Право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору та визначене в п.1.1. виникає у покупця з моменту виконання покупцем своїх зобов`язань щодо оплати такого нерухомого майна відповідно до умов ст.2 цього договору, державної реєстрації цього договору та права власності на нерухоме майно у відповідності до вимог чинного законодавства України.

П.7.1. Даний договір укладається за згодою дружини покупця – ОСОБА_1 , що підтверджується заявою нотаріального посвідченою приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. за р. №966. 

В судовому засіданні позивач та представник відповідача не заперечили та ствердили факт придбання вищезазначеного майна у період перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як регламентує стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження N 14-325цс18), від 08 грудня 2021 року у справі N 369/10153/16-ц (провадження N 61-4121св21).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, придбана сторонами по справі під час шлюбу квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги в частині порядку поділу спільного сумісного майна шляхом визнання за сторонами права власності по частці за кожним на квартиру АДРЕСА_1 є обґрунтованими, доведеними, визнаними представником відповідача, а тому вони підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки до початку судового розгляду справи по суті представник відповідача заявила про повне визнання заявлених позивачкою основних позовних вимог, тому суд вважає за необхідне повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 7760,73 грн.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1-6 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послузі виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Уразі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічний висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61- 21442св 19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-2213 Ісв 19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61 -44217св 18).

При цьому, постанова Верховного Суду від 01.11.2022 року по справі №757/24445/21-ц передбачає, що відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 лютого 2026 року між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Семенюк Марією Олександрівною (представник) було укладено договір про надання правничої допомоги адвокатом відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу, що полягає у здійсненні представництва інтересів клієнта у суді першої інстанції щодо визначення частки клієнта у спільному майні колишнього подружжя, а клієнт зобов`язаний оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для надання правничої допомоги у порядку та строки обумовлені сторонами в даному договорі.

Відповідно до п.3.1. договору про надання правничої допомоги адвокатом гонорар адвоката за написання позову становить 16000 (шістнадцять тисяч гривень) та сплачується в день підписання договору. 

Відповідно до п.3.1.1. договору про надання правничої допомоги адвокатом гонорар адвоката за участь у судовому засіданні становить 2000 грн. за одне судове засідання та сплачується в день проведення судового засідання.

З дослідженого в судовому засіданні акту від 14 травня 2026 року приймання-передачі виконаних послуг до договору про надання правничої допомоги адвокатом 16 лютого 2026 року вбачається, що представником було виконано, а клієнтом прийнято роботи пов`язані з виконанням обов`язків згідно договору про надання правничої допомоги адвокатом від 16 лютого 2026 року послуги, зазначені у акті на загальну суму 20000,00 грн. У клієнта претензій до якості наданих послуг немає.

Крім того, представником позивача було долучено квитанції про оплату послуг адвоката на суму 20000,00 грн.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, а також те, що позивачкою долучено до справи письмові докази котрі стверджують її наміри у позасудовому порядку вирішити даний спір, однак відповідач вказану пропозицію позивача відхилив у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушена була звернутися за правовою допомогою до адвоката, тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст.10,18,12,263,264,265,268,273,354
ЦПК України, ст.ст.15,16,372 ЦК України, ст.ст.57,60,68,70 СК України, суд,- 

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частку квартири, стягнення судових витрат - задоволити.

Визнати квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (житловою площею 27,2 кв.м., загальною площею 50,4 кв.м.) спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на частки за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

Право спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 – припинити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 понесені судові витрати по справі, а саме 50 відсотків сплаченого при подачі позову до суду судового збору в розмірі 7760,73 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованій АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову до суду, що складає: 1760,73 грн. згідно платіжної інструкції № 8ЕН6-8МК5-1ММЕ-2Т6Н від 16.02.2026 та 6000,00 грн. згідно платіжної інструкції № ВС2М-Х767-МММН-М18М від 11.03.2026.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 

Суддя Рівненського
міського суду        І.М.Ковальов