ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 644/7831/24
провадження № 61-1550св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
заявник -  ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: Четвертий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Індутний-Шматько Станіслав Миколайович, на рішення Індустріального районного суду міста Харкова від 25 липня 2025 року в складі судді Бабенко Ю. П. та присяжних: Полковніченко Ю. О., Скриннікової В. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року в складі колегії суддів Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Мальованого Ю. М., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог заяви

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про оголошення померлим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовані особи: Четвертий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Міністерство оборони України.

Заява обґрунтована тим, що з 01 серпня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, в якому мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

ОСОБА_2 проходив військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_4 брав безпосередню участь у бойових діях, забезпеченні здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на території Донецької області, а саме перебував на захисті позиції (лісосмуга на північ від с. Водяне) в бою в районі населеного пункту Водяне Покровського району Донецької області. В результаті інтенсивних артилерійських обстрілів та штурмових дій невідомого підрозділу збройних сил рф зв`язок з позицією було втрачено. ІНФОРМАЦІЯ_4 виявлено відсутність старшого солдата ОСОБА_2 , пошукові заходи результатів не надали. 

13 жовтня 2023 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 призначено службове розслідування за фактом зникнення безвісті старшого солдата ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 3.5. акта службового розслідування встановлено факт зникнення безвісті ОСОБА_2 за наведених вище обставин. 13 жовтня 2023 року ОСОБА_2 знято з грошового забезпечення з ІНФОРМАЦІЯ_4, з продовольчого забезпечення з 14 жовтня 2023 року у зв`язку з відсутністю на військовій службі. Відповідно до пункту 3.10 вказаного акта встановлено та підтверджено, що факт зникнення безвісті старшого солдата ОСОБА_2 стався під час проходження військової служби у Збройних Силах України та пов`язаний із виконанням військового обов`язку військової служби, не пов`язаний з учиненням ним кримінального або адміністративного правопорушення і не є наслідком вчинення ОСОБА_2 дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Факт зникнення безвісті стався в зоні бойових дій під час забезпечення здійснення заходів з національної безпеки та оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі та стримування збройної агресії з боку збройних сил рф на території Донецької області. 

Заявниця не має об`єктивної можливості отримати відповідний лікарський документ про смерть чоловіка, оскільки на час подання заяви тіло ОСОБА_2 не знайдено.

Оголошення ОСОБА_2 померлим необхідно для державної реєстрації смерті чоловіка заявниці, оскільки від цього залежить виникнення в ОСОБА_1 та їх дітей особистих та майнових прав щодо отримання передбаченої законом одноразової допомоги після його загибелі та оформлення допомоги на дітей у зв`язку із втратою годувальника.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Індустріальний районний суд міста Харкова рішенням від 25 липня 2025 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з ІНФОРМАЦІЯ_4 (дата можливої загибелі ОСОБА_2 ) не закінчилися воєнні дії на території можливої загибелі ОСОБА_2 і не сплив шестимісячний строк, зазначений у частині другій статті 46 ЦК України, тому заяву про оголошення особи померлою подано передчасно.

Крім того, долучений до справи акт службового розслідування та інші докази, достеменно підтверджують факт зникнення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 за особливих обставин під час виконання бойового завдання, але не факт його смерті (загибелі) цього дня. Заявницею та її представником не надано суду будь-яких достовірних доказів про ймовірність того, що ОСОБА_2 саме загинув (покази свідків, медичні документи, акт про смерть, лікарське свідоцтво про смерть, документи видані медичними закладами, що розташовані на тимчасово окупованій території тощо), оскільки він міг потрапити у полон або зникнути за інших обставин. Наведене унеможливлює встановлення факту смерті ОСОБА_2 у цій справі за вказаних заявницею обставин. 

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Індутний-Шматько С. М., подала апеляційну скаргу. 

Харківський апеляційний суд постановою від 13 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Індутний-Шматько С. М., залишив без задоволення, рішення Індустріального районного суду міста Харкова від 25 липня 2025 року залишив без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

05 лютого 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Індутний-Шматько С. М., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою рішення Індустріального районного суду міста Харкова від 25 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у цій справі, в якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 25 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог заяви.

Як на підставу касаційного оскарження представник заявниці у касаційній скарзі посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 46 ЦК України
та статтю 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»
без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22, постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22, від 26 лютого 2024 року у справі № 686/9938/23, від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 13 березня 2024 року у справі № 204/7924/23, від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23, від 29 січня 2020 року у справі № 154/2135/17, від 20 листопада 2024 року у справі № 686/28882/23, від 20 листопада 2024 року у справі № 373/2163/21, від 02 квітня 2025 року у справі № 465/3147/22, від 24 червня 2025 року у справі № 740/3257/23 та, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання допустимого рівня формалізму в застосуванні статті 46 ЦК України щодо ситуації зникнення військовослужбовців у зоні бойових дій та співвідношення спеціальних строків (шість місяців, два роки) із реаліями воєнного часу;
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не провели реальної оцінки конкретної ситуації, що виникла у сім`ї заявниці, та наслідків тривалого безвісного зникнення військовослужбовця щодо реалізації прав його дружиною та дітьми. Суди обмежились абстрактними твердженнями про передчасність звернення заявниці до суду із цією заявою та відсутність достовірних доказів смерті її чоловіка. Суди не врахували, що зібрані у справі докази, а саме: тривалий строк відсутності будь-яких відомостей щодо чоловіка заявниці, офіційне визнання його безвісного зникнення за особливих обставин, відсутність фактів перетину ним державного кордону, інших фактів, що підтверджували б продовження його життя свідчать про припинення життєдіяльності чоловіка заявниці.

Суди безпідставно застосували стандарт доказування «абсолютної вірогідності», що є майже недосяжним, замість прийнятного стандарту доказування «більшої вірогідності». 

Суди у цій справі фактично визнали доведеним, що держава через її компетентні органи констатувала безвісне зникнення ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання, однак самоусунулись від активного з`ясування наслідків цих обставин з метою захисту прав заявниці. Оскаржені судові рішення позбавляють сім`ю загиблого військовослужбовця доступу до гарантій, які закон пов`язує із визнанням особи загиблою внаслідок воєнних дій. 

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство оборони України просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків судів. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 березня 2026 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2026 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

01 серпня 2007 року Відділ реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції зареєстрував шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З 10 травня 2023 року згідно з наказом № 130 командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення, призначено на посаду номера обслуги 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 Сухопутних військ Збройних Сил України. З 21 липня 2023 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 202 ОСОБА_2 призначено на посаду старшого стрільця-оператора 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 .

29 вересня 2023 року згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 272 ОСОБА_2 присвоєно чергове військове звання «старший солдат».

Відповідно до акта службового розслідування Військової частини НОМЕР_1 від 07 листопада 2023 року встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 близько 15-16 год виявлено відсутність старшого солдата ОСОБА_2 , старшого стрільця-оператора 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , який безвісти зник зі зброєю 5.45 мм автомат АК-74 № НОМЕР_3 під час бою в районі населеного пункту Водяне, Донецької області. На телефонні дзвінки не відповідає. Місце знаходження не відомо. Пошукові заходи результатів не дали. Зазначено, що факт зникнення безвісти старшого солдата ОСОБА_2 з ІНФОРМАЦІЯ_4 дотепер підтвердився. Зникнення безвісті сталося в зоні бойових дій під час забезпечення здійснення заходів національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил рф на території Донецької області.

Згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальним провадженням № 12024221180000069 від 12 січня 2024 року 11 січня 2024 року до чергової частини ВП № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 її чоловік старший солдат Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 під час бою поблизу населеного пункту Водяне Донецької області зник безвісті.
Командир Військової частини НОМЕР_1 наказом від 13 жовтня 2023 року ОСОБА_2 зняв з усіх видів забезпечення в зв`язку з відсутністю на військовій службі до повернення військовослужбовця у військову частину або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання безвісно відсутнім чи оголошення померлим.

Згідно із витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин, ОСОБА_2 зник на території бойових дій (під час воєнних дій).

За повідомленням Головного слідчого управління від 17 січня 2024 року відділом поліції № 1 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12024221180000069 від 12 січня 2024 року за частиною першою статті 115 КК України за фактом зникнення безвісті ОСОБА_2 , якого оголошено у розшук як безвісті зниклого. Досудове розслідування триває, проводяться необхідні слідчі та процесуальні дії, місцезнаходження ОСОБА_2 не встановлено.

Згідно із сповіщенням сім`ї від 06 листопада 2023 року № 169 ОСОБА_1 сповіщено про те, що старший солдат ОСОБА_2 зник безвісті ІНФОРМАЦІЯ_4 поблизу населеного пункту Водяне, Донецької області.

За інформацією Державної прикордонної служби України від 21 березня 2025 року відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України, громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з ІНФОРМАЦІЯ_4 до 07 квітня 2025 року в Базі даних не виявлено.

Згідно з інформацією Головного управління Державної міграційної служби України від 08 квітня 2025 року за обліками ЄІАС УМП ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не значиться.

Головним управлінням ДПС у Харківській області надані відомості про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору ОСОБА_2 за період з 01 жовтня 2023 року до 31 грудня 2024 року.

За інформацією ДП «Український Національний центр розбудови миру» від 11 квітня 2025 року відомості про ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до інформації Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області від 15 квітня 2025 року актових записів про смерть та зміну імені стосовно ОСОБА_2 не виявлено.
За даними обліків інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», відомостей щодо ОСОБА_2 не виявлено.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786, Очеретинська селищна територіальна громада Покровського району Донецької області, в яку також входить с. Водяне, з 24 лютого 2022 року є територією активних бойових дій. Село Водяне Очеретинської селищної територіальної громади Покровського району Донецької області з 24 лютого 2022 року до 31 січня 2023 року було територією активних бойових дій, а з 01 лютого 2023 року і дотепер є тимчасово окупованою територією. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто станом на день можливої загибелі ОСОБА_2 , так і станом натепер с. Водяне Очеретинської селищної територіальної громади Покровського району Донецької області є тимчасово окупованою територією.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

За частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 (провадження № 14-94цс24) вирішувала виключну правову проблему щодо початку відліку строку, передбаченого частиною другої статті 46 ЦК України, для оголошення судом фізичної особи померлою у разі, якщо є підстави припускати про вірогідну смерть (загибель) особи на території, на якій велись активні бойові дії. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила, що законодавець розмежовує категорії «воєнні дії», «збройний конфлікт» і «воєнний стан». Частина друга статті 46 ЦК України послуговується категоріями «воєнні дії» і «збройний конфлікт», а не «воєнний стан». Тому немає підстав пов`язувати початок перебігу строків, зазначених у частині другій статті 46 ЦК України, із введенням, припиненням або скасуванням воєнного стану в Україні. Речення друге частини другої статті 46 ЦК України не конкретизує обставини, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, зазначеного у реченні першому цієї частини. Водночас суд може послатися на шестимісячний строк у разі наявності істотних підстав для припущення, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту, і без обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові дані щодо місцезнаходження цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що словосполучення «від дня закінчення воєнних дій», особливо у контексті широкомасштабної збройної агресії рф проти України, потрібно розуміти як визначення строку тривалістю в шість місяців, який потрібно обраховувати передусім від дня закінчення активних бойових дій на певній території України. Також наголосила, що під час визначення моменту для початку відліку шестимісячного строку, встановленого реченням другим частини другої статті 46 ЦК України, суд повинен враховувати соціальний контекст та засаду справедливості. Оскільки в умовах російської агресії, яка триває на території України, ситуація в країні залишається недостатньо стабільною, будь-які правові рішення повинні бути чутливими до складних життєвих обставин, у яких опинилися люди. Відрахування шестимісячного строку з дня припинення або скасування воєнного стану чи закінчення воєнних дій, збройного конфлікту було б непропорційним обмеженням прав та інтересів значної кількості цивільних осіб, членів сімей Захисників і Захисниць України.

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

Особа може бути оголошена в судовому порядку померлою у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть цієї особи. На цьому наголошено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20 (провадження № 6114634св21), від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23 (провадження № 61-14137св23).

Ці обставини суд встановлює на підставі відповідних доказів, якими можуть бути, зокрема, але не виключно, накази командира військової частини, бойові розпорядження, акти службового розслідування, матеріали кримінального провадження, інформація державних органів та міжнародних інституцій, показання свідків, фото- відеоматеріали тощо. Вказаний перелік доказів не є вичерпним та може бути конкретизований у кожній окремій справі.

Частиною другою статті 20 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» передбачено, що якщо особа, зникла безвісти за особливих обставин, оголошена померлою, але її останки не знайдено, проведення розшуку не припиняється до встановлення її місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходження останків такої особи.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2026 року у справі
№ 940/517/25 (провадження № 61-15472св25) наголосив: «Регулярні обміни військовополоненими підтверджують, що особи, які вважалися безвісти зниклими або загиблими, можуть бути звільненими з полону через значний проміжок часу. Зокрема, широкий суспільний резонанс отримала ситуація, коли військовослужбовець, якого у 2022 році визнано загиблим, а у 2023 році після проведення ДНК-експертизи - поховано, під час обміну військовополоненими 05 лютого 2026 році повернувся в Україну живим.

Суд також враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладені у рішенні «Україна та Нідерланди проти росії» (об`єднані заяви № 8019/16, 43800/14, 28525/20, 11055/22) від 09 липня 2025 року, в якому Суд констатував системні порушення прав людини, пов`язані, зокрема, з незаконним утриманням або відсутністю інформації про їх долю у контексті збройного конфлікту на території України. У зазначеному рішенні ЄСПЛ звернув увагу на численні випадки позбавлення волі та утримання осіб без зв`язку із зовнішнім світом, що об`єктивно ускладнює встановлення їх місцезнаходження.

Вказані обставини наочно свідчать про існування реального ризику помилкового встановлення факту смерті особи та оголошення особи померлої у ситуації, коли такі особи фактично можуть перебувати у полоні або в інших умовах, що унеможливлюють встановлення їх місцезнаходження, а тому застосування скорочених строків, передбачених статтею 46 ЦК України, може призвести до передчасного констатування смерті людини, яка фактично є живою».

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2026 року у справі № 148/1176/25 (провадження № 61-12126св25) та інших подібних.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга
статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що сукупність досліджених у справі доказів не дає підстав для обґрунтованого висновку про смерть ОСОБА_2 .

Суди також врахували, що з наявних у справі матеріалів службового розслідування за фактом зникнення безвісти ОСОБА_2 , зокрема за відсутності відомостей державних органів та міжнародних інституцій щодо інформації про його перебування у полоні, показань осіб, які були свідками його можливої загибелі, неможливо з достатнім ступенем ймовірності припустити беззаперечну смерть останнього.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що заявницею не надано суду достовірних доказів того, що ОСОБА_2 беззаперечно загинув, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 у цій справі. 

З такими висновками судів колегія суддів Верховного Суду погоджується. 

Водночас колегія суддів у цій справі враховує, що разом із встановленням обставин недоведеності заявницею своїх вимог суди попередніх інстанцій додатково указали на те, що з ІНФОРМАЦІЯ_4 не закінчилися воєнні дії на території можливої загибелі ОСОБА_2 і не сплив шестимісячний строк, зазначений у частині другій статті 46 ЦК України, що є помилковим, оскільки такі мотиви є самостійною підставою для відмови в задоволенні вимог заяви (у випадку, коли вимоги заявниці були би доведеними). 

Проте, враховуючи, що суди обґрунтовано встановили недостатність наданих заявницею доказів для вірогідного припущення про смерть ОСОБА_2 , вказані посилання судів на положення частини другої статті 46 ЦК України як на додаткову підставу для відмови в задоволенні вимог заяви не призвели до неправильного вирішення справи по суті. 

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з оскарженими судовими рішеннями і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування цих судових рішення, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 

Доводи касаційної скарги щодо допущених судами недоліків розгляду цієї справи, зокрема щодо оцінки наданих доказів, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що суди з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства долучили до справи усі докази, на які заявниця посилалася як на підставу своїх вимог, розглянули зібрані докази, аналізували показання учасників справи, сприяли сторонам у здійсненні їх процесуальних прав та надали їм правову оцінку та виклали відповідні мотиви своїх висновків по суті вимог заявниці. 
Доводи касаційної скарги про те, що із застосуванням стандарту доказування «більшої вірогідності» факт смерті ОСОБА_2 у цій справі є доведеним не підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно з вимогами чинного процесуального закону судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги у цій частині. 

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги переглянув рішення місцевого суду, надав відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. 

Наявність у заявниці іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявниці, для чого у цій справі підстави відсутні. 

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

Верховний Суд не встановив обставин для скасування оскаржених судових рішень, які передбачені частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України, та не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень. 

Щодо доводів про неврахування судами висновків Верховного Суду

Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22, від 26 лютого 2024 року у справі № 686/9938/23, від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 13 березня 2024 року у справі № 204/7924/23, від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23, від 29 січня 2020 року у справі № 154/2135/17, від 20 листопада 2024 року у справі № 686/28882/23, від 20 листопада 2024 року у справі № 373/2163/21, від 02 квітня 2025 року у справі № 465/3147/22, від 24 червня 2025 року у справі № 740/3257/23 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22, колегія суддів враховує, що у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій установили фактичні обставини, які є відмінними від фактичних обставин, установлених у справах, на які посилається заявник. 

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Великої Палати Верховного суду та Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі. Посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Щодо доводів про необхідність формування висновку Верховного Суду про застосування норм права

Заявниця у касаційній скарзі, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, посилається на те, що суди не застосували норму права, що підлягала застосуванню, а саме статтю 46 ЦК України, але з тих причин, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах. 

Представник заявниці указує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання допустимого рівня формалізму в застосуванні статті 46 ЦК України у ситуації зникнення військовослужбовців у зоні бойових дій та співвідношення спеціальних строків (шість місяців, два роки) із реаліями воєнного часу. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що у справі, яка переглядається, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, відмова в задоволенні вимог заявниці ґрунтується на недоведеності нею належними та допустимими доказами обставин, які б підтверджували смерть ОСОБА_2 . 

За таких обставин колегія суддів звертає увагу, що наведене у касаційній скарзі обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України є неналежним у контексті формування єдиної правозастосовної практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Отже, підстав для формування правового висновку у подібних правовідносинах Верховний Суд не вбачає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення Індустріального районного суду міста Харкова від 25 липня 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Індутний-Шматько Станіслав Миколайович, залишити без задоволення. 

Рішення Індустріального районного суду міста Харкова від 25 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк 	
		
	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара