ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2026 року м. Дніпро Справа № 908/1522/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.,
при секретарі судового засідання: Кишкань М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньтабак” в особі ліквідатора Демчана Олександра Івановича

на ухвалу Господарського суду Запорізької області (суддя Юлдашев О.О.) від 11.11.2025р. у справі № 908/1522/25

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Трейдинг Компані “Захід Україна”, код ЄДРПОУ 45276775 (69096 Україна, м. Запоріжжя, вул. Гребельна, буд. 5), -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.11.2025р. у справі № 908/1522/25 відхилено грошові вимоги розпорядника майна ТОВ “Волиньтабак” арбітражного керуючого Демчана О.І. до ТОВ “Трейдинг Компані “Захід Україна” у розмірі 252 568 634,25 грн. 
Не погодившись з цією ухвалою господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю “Волиньтабак” в особі ліквідатора Демчана Олександра Івановича, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.11.2025 по справі № 908/1522/25 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву ТОВ “Волиньтабак” в особі ліквідатора Демчана О.І. з грошовими вимогами до боржника ТОВ “ТК “Захід Україна” у розмірі 252 568 634,25 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що виконуючи обов`язки розпорядника майна ТОВ «Волиньтабак» арбітражним керуючим Демчаном О.І. проведено аналіз відомостей з Єдиного реєстру податкових накладних та аналіз виписок по рахунках ТОВ «Волиньтабак» та встановлено, що у період з 01.02.2024 по 30.08.2024 боржником ТОВ «Волиньтабак» здійснювалася поставка товару, а саме, тютюнових виробів на користь ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна» на суму 252 563 789,45 грн, однак, ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна» не здійснило розрахунок за поставлений товар.
Оскільки в арбітражного керуючого Демчана О.І. відсутні первісні документи, що підтверджують постачання товару на користь ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна», ним було разом з заявою з грошовими вимогами надано копії податкових накладних, які підтверджують господарські відносини між ТОВ «Волиньтабак» та боржником, які за правовими позиціями Верховного Суду є належними доказами на підтвердження постачання товару.
Також, з метою підтвердження реальності здійснення господарських операцій, щодо поставки товару ТОВ «Волиньтабак» на користь ТОВ «ТК «Захід Україна», ліквідатором ТОВ «Волиньтабак» долучено додаткові докази, що стосуються походження тютюнових виробів та шляхи їх отримання, а саме докази купівлі тютюнових виробів у оптових постачальників та відповідно здійснення оплати за поставлений товар, який згодом ТОВ «Волиньтабак» поставляло ТОВ «ТК «Захід Україна».
Крім цього, ліквідатором ТОВ «Волиньтабак» подано до Господарського суду Запорізької області клопотання про витребування документів у контролюючого органу та ліквідатора ТОВ «ТК «Захід Україна» від 14.10.2025 за вих. № 02-141/200. Незважаючи на те, що зазначене клопотання є процесуальним інструментом, спрямованим на забезпечення повного та всебічного з`ясування обставин справи, Господарським судом Запорізької області не було постановлено жодного процесуального рішення щодо його задоволення чи відмови в задоволенні. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.02.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньтабак” в особі ліквідатора Демчана Олександра Івановича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.11.2025р. у справі № 908/1522/25, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 13.05.2026р. 
Представник апелянта у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу та просив її задовольнити.
В судовому засіданні по справі було оголошено перерву з 13.05.2026р. по 24.06.2026р.
Ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдінг Компані «Захід Україна» у відзиві на апеляційну скаргу та його представниця в судовому засіданні 24.06.2026р. проти задоволення апеляційної скарги заперечують, вважають оскаржувану ухвалу законною та обгрунтованою, прийняту з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу безпідставною, посилаючись при цьому на не доведення апелянтом належними та допустимими доказами існування в банкрута заборгованості перед ТОВ «Волиньтабак» на суму 252 563 789,45 грн. та відсутність в ліквідатора ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна» документів, які б підтверджували таку заборгованість. 
Апелянтом подано до апеляційного суду заяву про проведення судового засідання 24.06.2026р. без його участі. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що неявка представника апелянта та інших учасників справи в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, а явка представників учасників справи в судове засідання апеляційним судом не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу по суті у відсутності представника апелянта та інших учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників апелянта та банкрута, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.06.2025 року відкрито провадження у справі № 908/1522/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдінг Компані «Захід Україна»; визнано грошові вимоги ТОВ “Степмикс” до боржника у розмірі 10 866 378,81 грн, та 30 280,00 грн судового збору за подання до суду заяви; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Мірошника І.В.
09.06.2025р. на офіційному веб-порталі судової влади України здійснено відповідну публікацію повідомлення за № 76318. 
Постановою Господарського суду Запорізької області від 05.08.2025 року, зокрема, припинено процедуру розпорядження майном боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдінг Компані «Захід Україна» та припинено повноваження арбітражного керуючого Мірошника І.В. як розпорядника майна; визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейдінг Компані «Захід Україна» та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Мірошника Ігоря Вікторовича.
06.08.2025р. на офіційному веб-порталі судової влади України за № 76819 розміщено повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. 
29.09.2025р. до Господарського суду Запорізької області через систему “Електронний суд” надійшла заява (вх. № 19716/08-08/25 від 30.09.2025 року) від ТОВ “Волиньтабак” з грошовими вимогами до боржника на суму 252 568 634,25 грн.
Розглянувши зазначену заяву ТОВ “Волиньтабак” з грошовими вимогами до банкрута, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання цих грошових вимог через їх необгрунтованість, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Так, згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 4, 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.
Заява кредитора має містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог; перелік документів, що додаються до заяви.
До заяви в обов`язковому порядку додаються докази сплати судового збору, докази надсилання копії заяви боржнику і розпоряднику майна, а також документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.
Для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.
Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом.
Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.
Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.
Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду.
За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.
Ухвала господарського суду є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.
За ч.ч. 3, 5 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства, з метою виявлення кредиторів з вимогами за зобов`язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, господарський суд здійснює офіційне оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури на офіційному веб-порталі судової влади України.
Заява з вимогами поточного кредитора має відповідати вимогам, встановленим частиною третьою статті 45 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 60 Кодексу України з процедур банкрутства, у ліквідаційній процедурі господарський суд розглядає заяви з вимогами поточних кредиторів, які надійшли до господарського суду після офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом.
Заяви з вимогами поточних кредиторів розглядаються господарським судом у порядку черговості їх надходження. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд своєю ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів.
Вимоги поточних кредиторів погашаються в порядку черговості, визначеної статтею 64 цього Кодексу.
Якщо кредитор заявив вимоги після здійснення розрахунків з іншими кредиторами, сплачені таким кредиторам кошти поверненню не підлягають.
За змістом ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України, зокрема до грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів).
Кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство (ст. 1 КУзПБ).
Визначення статусу вимог кредитора (конкурсні чи поточні) пов`язується безпосередньо з моментом виникнення цих вимог. При цьому набуття статусу кредитора у справі про банкрутство законодавець пов`язує з наявністю у особи (як фізичної, так і юридичної) грошових вимог до боржника, поданих у встановленому законом порядку, та прийняття судом відповідної ухвали про повне або часткове визнання її вимог.
Із заяви про грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньтабак” вбачається, що заявник обґрунтовує свої вимоги тим, що що розпорядником майна ТОВ “Волиньтабак” арбітражним керуючим Демчаном О.І. проведено аналіз відомостей з Єдиного реєстру податкових накладних та аналіз виписок по рахунках ТОВ “Волиньтабак” та встановлено, що у період з 01.02.2024 по 30.08.2024 боржником ТОВ “Волиньтабак” здійснювалася поставка товару, а саме, тютюнових виробів на користь ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна» на суму 252 563 789,45 грн, однак ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна» не здійснило розрахунок за поставлений товар.
На підтвердження грошових вимог заявником було надано податкові накладні та витяг з Єдиного реєстру податкових накладних щодо ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна».
Також, заявником зазначено про неможливість надання інших документів, які б підтверджували вказану кредиторську заборгованість ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна» у зв`язку з їх відсутністю у заявника.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.07.2024 року у справі № 910/1246/21, заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги; проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство. Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанова від 26.02.2019 у справі № 908/710/18).
На стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (постанова від 23.04.2019 у справі №910/21939/15).
Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог. Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18, від 01.03.2023 у справі №902/221/22).
Використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі № 922/1014/18).
Розглядаючи кредиторські вимоги, суд має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (див. висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19, від 29.03.2021 у справі № 913/479/18, постанова Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 15.03.2023 у справі № 904/10560/17).
У справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17).
Виходячи з наведеного, колегія суддів зауважує, що питання необхідного обсягу правового аналізу грошових вимог кредитора та достатності доказів на їх підтвердження має вирішуватися господарським судом з урахуванням сукупності обставин конкретної справи, зокрема правової природи зобов`язання, юридичних фактів з якими пов`язується його дійсність та обґрунтованість, позиції боржника та розпорядника його майна, наявності та обґрунтованості заперечень інших кредиторів.
Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Статтею 206 ЦК України встановлено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.
Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
За пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Отже, за загальним правилом обов`язок покупця з оплати товару виникає у разі прийняття товару, чого належними, допустимими та достовірними доказами заявником не доведено.
Так, фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ – документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція – дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та звітність в Україні”, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Основними первинними документами, що підтверджують здійснення поставки є видаткова накладна та/або товарно - транспортна накладна. Видаткова накладна є документом, що фіксує факт отримання та передачі товарів. Товарно - транспортна накладна є документом, що підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів, а також здійснення господарської операції з поставки товарів. 
Отже, згідно ч. 1 ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та звітність в Україні”, первинні документи, по перше - фіксують факти здійснення господарських операцій і, по друге - слугують підставою для бухгалтерського обліку цих операцій. А на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник (частина 2 статті 3 Закону України “Про бухгалтерський облік та звітність в Україні”).
При цьому, за сталою практикою Верховного Суду лише реальні зміни майнового стану платника податків є визначальною ознакою господарської операції. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Насамперед йдеться про реальність і товарність господарської операції, а також про підтвердження/непідтвердження товарності господарської операції належними і допустимими доказами.
Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, платіжні доручення, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року по справі № 813/2781/17.
Тобто, в даному випадку для підтвердження господарських операцій з поставки товару необхідно дослідити докази – первинні документи, які б не лише формально описували зовнішню форму, а й розкривали внутрішню суть такої операції, її справжність та економічну вигоду, ділову мету. 
Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. 
Отже, відповідно до правил доказування саме заявник має довести обставини існування між сторонами відповідного договору та поставки (передачі) товару згідно з умовами укладеного договору належними та допустимими доказами, які заявником на підтвердження грошових вимог не надані.
Так, заявником до заяви з кредиторськими вимогами не додано жодних видаткових та товарно-транспортних накладних. Також, в матеріалах справи відсутні довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей та інші документи, які б підтверджували фактичне постачання товару банкруту та реальне вчинення господарських операцій.
Фактично заявником на підтвердження обставин поставки ним банкруту товару надані виключно податкові накладні, складені саме заявником.
Проте податкові накладні є підставою лише для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту та не є документами, які підтверджують факт отримання відповідачем товару та наявності у нього заборгованості перед позивачем. Так само податкові декларації не є первинними документами щодо поставки товару.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). 
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пункт 201.10 статті 201 ПК України).
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.
Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.
Такий висновок сформовано у постанові ВП ВС від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17.
Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
На підтвердження здійснення спірних поставок заявником долучено до матеріалів справи податкові накладні та реєстр податкових накладних, які, за твердженням заявника, складені ним за результатами проведення спірних господарських операцій (однак не надано квитанцій щодо реєстрації згаданих ПН).
При цьому, на час подачі податкових декларацій заявником законодавчо не встановлений обов`язок покупця підписувати податкові накладні. Податковим кодексом України обов`язок складання та подачі податкової накладної в електронній формі покладений саме на продавця.
Зі змісту наданих заявником податкових накладних, які були складені представником ТОВ "Волиньтабак" (а саме бухгалтером товариства – Соловей Оленою Степанівною) та направлені на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних вбачається, що визначені операції, які відображені платником податків були вчинені без сплати податку на додану вартість. 
Згідно коду пільги “ 14060554”, визначеного Довідником № 122/2 інших податкових пільг станом на 30.01.2024 року, затвердженого Державною податковою службою України “Звільняються від оподаткування операції з постачання на митній території України тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, для яких встановлені максимальні роздрібні ціни, крім операцій:
а) з першого постачання таких товарів їх виробниками;
б) з першого постачання таких товарів суб`єктами господарювання, які пов`язані відносинами контролю з виробниками у розумінні Закону України "Про захист економічної конкуренції". Перелік суб`єктів господарювання, пов`язаних відносинами контролю з виробниками, затверджується Кабінетом Міністрів України, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі;
в) з ввезення таких товарів на митну територію України та їх першого постачання імпортером на митній території України”.
Тобто за вказаними операціями, на підставі яких заявником було складено податкові накладні не сплачувався податок на додану вартість, що в свою чергу не потягнуло за собою право покупця на формування податкового кредиту, а заначить і не вважається безумовним і повноцінним доказом на підставі якого у боржника виникли зобов`язання перед заявником.
Отже, заявником не подано до суду належних та допустимих доказів щодо вчинення боржником юридично значимих дій з оподаткування, а саме відображення відповідних господарських операцій у своїй податковій звітності за результатами проведення спірної поставки та вчинення юридично значимих дій по оформленню податкового кредиту за ними.
Згідно висновку викладеному у постанові ВС від 28.08.2020 у справі № 922/2081/19, фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, які скаржником не були надані до суду, а не податкові декларації, які підтверджують лише порядок оподаткування цієї операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції.
Відтак, податкові накладні та податкові декларації, за відсутності первинних документів, не можуть вважатися належними та допустимими доказами укладення між суб`єктами господарювання договору у встановленому законодавством порядку, виникнення у сторін відповідних зобов`язань та здійснення господарської операції з постачання товару.
З підстав наведеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що подані заявником документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки товару та в свою чергу не можуть свідчити про наявну заборгованості ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна» перед ТОВ "Волиньтабак" у розмірі 252 563 789,45 гривень.
Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять процесуального рішення суду першої інстанції щодо розгляду клопотання апелянта про витребування від ГУ ДПС у Запорізької області та ліквідатора ТОВ «Трейдінг Компані «Захід Україна» відомостей відносно сум ПДВ по поставках апелянта на користь банкрута та їх віднесення до податкового кредиту останнього, втім виходячи з обставин, встановлених під час розгляду грошових вимог апелянта, а саме щодо відсутності будь-яких первісних документів у сторін щодо постачання тютюнових виробів та існування відповідних господарських операцій, які і є належними та допустимими доказами постачання товару та виникнення заборгованості, це не призвело до ухвалення судом першої інстанції неправильного судового рішення та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали. 
Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 11.11.2025 р. у цій справі відсутні.
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на останнього.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 264, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньтабак” в особі ліквідатора Демчана Олександра Івановича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.11.2025р. у справі № 908/1522/25 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.11.2025р. у справі № 908/1522/25 – залишити без змін.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю “Волиньтабак”.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 01.07.2026 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко 

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд