ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 р. 	Справа № 520/171/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026, (головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В.) по справі № 520/171/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління Служби безпеки України в Харківській області 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Харківській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 жовтня 2018 року по 18 липня 2022 року в сумі 752 675,00 грн та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 100 721,60 грн;
- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 жовтня 2018 року по 18 липня 2022 року в сумі 752 675,00 грн та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 100 721,60 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що при звільненні зі служби відповідач не провів з ним повний розрахунок в частині виплати грошового забезпечення в належному розмірі. Вказані кошти виплачені відповідачем лише 09.12.2025 на виконання судового рішення від 12.05.2025 року по справі № 520/4278/25, отже у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.10.2018 по 19.01.2023.
Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 12.10.2018 по 19.01.2023 в загальному розмірі 121 260,05 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Управління Служби безпеки України в Харківській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просить його скасувати та прийняти нове, яким позов залишити без розгляду або відмовити у його задоволенні.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано звернення позивача за стягненням середнього заробітку за період з 13.10.2018 до 22.10.2025, за наслідками якого судом прийнято рішення від 23.01.2026 у справі № 520/29923/25 про стягнення відповідних сум в розмірі 79 443,97 грн.
Вважає, що в даному випадку повторне стягнення судом сум середнього заробітку через несвоєчасну сплату позивачу іншого виду грошового забезпечення призведе до подвійної відповідальності Управління Служби безпеки України, що є недопустимим.
Також не погоджується із розміром середнього заробітку, визначеним судом до стягнення на користь позивача.
Вказує, що суд першої інстанції стягнув середній заробіток на користь ОСОБА_1 без належного встановлення частки коштів, що виплачена позивачу на виконання судового рішення у порівнянні із розміром середнього заробітку, оскільки помилково врахував до належних йому сум при звільненні виплачену на виконання судового рішення індексацію грошового забезпечення. 
Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Харківській області та звільнений з військової служби (за станом здоров`я) з 12.10.2018, що вбачається з витягу з наказу У СБУ в Харківській області від 11.10.2018 № 225-ос.
При звільненні зі служби, У СБУ в Харківській області не виплатило позивачу, зокрема, індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 11.10.2018.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 у справі № 520/4278/25, яке набрало законної сили, зокрема, зобов`язано Управління Служби безпеки України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 11 жовтня 2018 рік, з урахуванням вимог абзацу 4 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 у частині розрахунку індексації, як різниці між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
09.12.2025, на виконання судового рішення, У СБУ в Харківській області виплатило позивачу недоплачену індексацію грошового забезпечення – 31 488,27 грн (нараховано 33 198,18 грн), що підтверджується випискою з карткового рахунку.
Вважаючи, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за стягненням середнього заробітку.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув права на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статтей 116, 117 КЗпП України.
Визначаючи суму, яка підлягає виплаті позивачу, суд першої інстанції врахував принцип співмірності між сумою остаточного розрахунку та сумою середнього заробітку за час затримки у її виплаті, ймовірні майнові втрати позивача, справедливий і розумний баланс між його інтересами і Відповідача, та вважав належним розміром середнього заробітку – 121 260,05 грн.
Враховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, слід зазначити наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Судом встановлено, що на час звільнення позивача зі служби– 12.10.2018, з ним не проведено повний розрахунок, а саме - не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 11.10.2018.
За наслідками судового оскарження, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 у справі № 520/4278/25, яке набрало законної сили, зокрема, зобов`язано Управління Служби безпеки України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 11 жовтня 2018 рік, з урахуванням вимог абзацу 4 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 у частині розрахунку індексації, як різниці між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
09.12.2025 на виконання судового рішення, відповідач виплатив належні позивачу кошти в загальному розмірі 31 488,27 грн.
Отже, період прострочення щодо виплати позивачу належних сум грошового забезпечення тривав з дати його звільнення – 12.10.2018 по день повного фактичного розрахунку 09.12.2025.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачених ст. 117 КЗпП України.
Розмір середнього заробітку визначений судом першої інстанції, з розрахунку за два періоди (з 12.10.2018 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) та з 19.07.2022 до 09.12.2025 із врахуванням принципу співмірності та методики розрахунку, зазначеної Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
Водночас, апелянт вважає, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку, є неспівмірною із недоплаченою часткою грошового забезпечення, визначена без врахування присудження ОСОБА_1 судом середнього заробітку за недоплачену індексацію грошового забезпечення при звільненні за інший період, без належного встановлення частки коштів, що виплачена позивачу на виконання судового рішення у порівнянні із розміром середнього заробітку.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно абз.3 п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абз.1 п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з пп. б п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Сторонами не заперечується, що грошове забезпечення працівників служби безпеки України обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних ОСОБА_1 сум, є проміжок часу з 13.10.2018 (наступний день після звільнення) по 09.12.2025 (день виплати коштів) включно.
Проте, судом першої інстанції помилково зазначено про початок відліку строку прострочення належних позивачу сум з дати звільнення – 12.10.2018.
До 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема й у справі № 489/6074/23, і Велика Палата визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23).
Здійснюючи розрахунок, судом апеляційної інстанції враховано грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці перед звільненням зі служби: серпень – 12 079,60 грн (без врахування матеріальної допомоги на оздоровлення) та вересень 2018 року- 12 079,60 грн, що вбачається з розрахункових листів.
Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення складає 396,05 грн (24 159,20 грн / 61)
Періодом затримки належних позивачу сум при звільненні є період з 13.10.2018 по 18.07.2022 – 1 375 днів та з 19.07.2022 по 09.12.2025 - 185 календарних днів, або шість місяців як це передбачено ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 396,05 грн/день за 1 560 днів (1375 днів + 185 днів) становить 617 838,00 грн.
Натомість, розрахована судом першої інстанції сума середнього заробітку на підставі Порядку № 100 не ґрунтується на доказах, наявних у справі, а отже висновки суду першої інстанції, що такою сумою є 853 944,00 грн колегія суддів вважає помилковими.
Водночас, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що сума середнього заробітку є надмірною та підлягає зменшенню з огляду на наступне.
Переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду нагадала, що в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми Велика Палата виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати, викладеної в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата повторила, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
При визначенні розміру середнього заробітку, суд першої інстанції вважав за можливе застосувати розрахунок суми середнього заробітку виходячи з відсоткового співвідношення недоплаченої частини грошового забезпечення до виплачених сум при звільненні.
Так, при звільненні позивачу виплачено грошове забезпечення в розмірі 189 839,37 грн, сума, виплачена на виконання рішення суду у справі № 520/4278/25 сума індексації становила 31 488,27 грн.
Отже, загальний розмір належних при звільненні виплат становив 221 327,64 грн (189 839,37 грн + 31 488,27 грн).
Враховуючи наведене, невиплачена на день звільнення сума у розмірі 31 488,27 грн складає 14,23% від загального розміру належних при звільненні виплат у сумі 221 327,64 грн.
З урахуванням принципу пропорційності 14,23% від загального розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 13.10.2018 до 09.12.2025 (617 838,00 грн) складає суму 87 918,35 грн. (617 838,00 грн х 14,23%). 
Водночас, суд першої інстанції, зменшуючи суму середнього заробітку через встановлення частки недоплаченого грошового забезпечення, взяв до уваги невірний показник середнього заробітку, розрахованого у відповідності до Порядку № 100, що призвело до помилкових розрахунків.
Отже, визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку (з урахуванням принципу співмірності) – 121 260,05 грн є помилковою.
Крім того, колегія суддів вважає, що як розрахована судом першої інстанції сума середнього заробітку (121 260,05 грн), так і визначена апеляційним судом (87 918,35 грн) є неспівмірною у відношенні до недоплаченої частини грошового забезпечення (31 488,27 грн).
Колегія суддів враховує, що позивач вже звертався до суду за стягненням середнього заробітку за недоплачену при звільненні індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2026 у справі № 520/29923/25, яке набрало законної сили стягнуто з Управління Служби безпеки України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 79 443,97 грн.
Крім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити йому спірну індексацію грошового забезпечення лише у 2025 р., тоді як звільнений зі служби у жовтні 2018 р., тобто майже через 7 років. Вказане може свідчити про недобросовісну поведінку позивача та його навмисні дії з метою отримання більшої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за більший період.
Як наслідок, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку до 31 488,27 грн (до розміру недоплаченої частини грошового забезпечення).
Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 13.10.2018 по 09.12.2025 буде сума 31 488,27 грн.
Наведені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, сформованою у постановах від 30.10.2025 у справі № 420/2649/24, від 23.10.2025 у справі № 340/4454/23, від 23.10.2025 у справі № 280/6214/23, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 07.10.2025 у справі № 520/7611/22, від 29.09.2025 у справі № 460/4387/24, від 18.09.2025 у справі № 160/2237/22, від 11.09.2025 у справі № 320/4309/21, від 05.09.2025 у справі № 200/5212/23, від 18.08.2025 у справі № 380/20130/23, від 18.08.2025 у справі № 160/20803/22, від 18.08.2025 у справі № 200/3986/23.
Щодо доводів апелянта про наявність підстав залишення позову без розгляду через наявність судового рішення, яким на користь позивача вже стягнуто середній заробіток.
Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2026 у справі № 520/29923/25, яке набрало законної сили стягнуто з Управління Служби безпеки України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 79 443,97 грн
Зі змісту судового рішення вбачається, що ОСОБА_1 звертався за стягненням середнього заробітку за недоплачену при звільненні індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018, яка фактично виплачена 22.10.2025.
Натомість, в межах справи, що розглядається, позивач звернувся за стягненням середнього заробітку за недоплачену при звільненні індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 12.10.2018, яка фактично виплачена 09.12.2025.
Тобто, підстави позову в межах вказаних справ не є тотожними.
Верховний Суд у постанові від 17 липня 2025 року у справі № 160/18656/22 дійшов висновку, що кожне з наведених порушень (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення на суму 84 638,95 грн та несвоєчасна виплата грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік на суму 127 724,15 грн) є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.
Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про наявність подвійного стягнення середнього заробітку за один і той самий період є помилковим, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Враховуючи, що судом першої інстанції при визначенні періоду прострочення та розміру середнього заробітку не вірно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає зміні шляхом викладення абзаців третього та четвертого в іншій редакції.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026 по справі № 520/171/26 - змінити, виклавши абзаци третій, четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2018 до 09.12.2025.
Стягнути з Управління Служби безпеки України в Харківській області (вул. Мироносицька, буд. 2, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61002, код ЄДРПОУ 20001711) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2018 до 09.12.2025 в загальному розмірі 31 488,27 грн (тридцять одна тисяча чотириста вісімдесят вісім гривень 27 копійок).
В іншій частині задоволення позову рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026 у справі № 520/171/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова