ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 року м.Дніпро Справа № 904/6457/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі: головуючого судді Мартинюка С.В. (доповідач у справі), 
суддів: Фещенко Ю.В., Золотарьова Я.С.
секретар судового засідання: Рибалка Г.Д.
представники сторін:
від скаржника: Абрамов Д.В. (адвокат);
від органів прокуратури: Щербина С.О. (прокурор);
від позивача: Єлісєєва К.В. (представник)
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2026 (повне рішення складено 23.03.2026), суддя Іванова Т.В. 
у справі №904/6457/25
за позовом Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра (49051, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Осіння, будинок 8)
в інтересах держави в особі позивача Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 75; ідентифікаційний код 26510514)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" (49010, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Баха, будинок 19; ідентифікаційний номер 44875991)
про стягнення коштів за використання земельної ділянки у розмірі 1 086 849,44 грн

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 
Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено, що у період з 05.09.2022 по 21.08.2025 адміністративно-побутовий корпус загальною площею 5 065,9 кв.м, розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Каштанова, 47 перебував у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" на підставі актів приймання-передачі нежитлової будівлі №№ 2235, 2236 від 04.09.2022.
Згідно з протоколом Комісії з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок №10 від 21.08.2025 (а.с. 48 на звороті - 49), а також розрахунком суми коштів, безпідставно збережених землекористувачем за рахунок власника земельної ділянки, встановлено, що відповідач унаслідок користування земельною ділянкою без достатньої правової підстави безпідставно зберіг у себе грошові кошти, які підлягають поверненню Дніпровській міській раді, на суму 1 086 849,44 грн.
У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти, які останній безпідставно зберіг у себе за рахунок власника земельної ділянки внаслідок користування нею без належних правових підстав, на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно збережені кошти за рахунок територіальної громади.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ОСКАРЖУВАНОГО СУДОВОГО РІШЕННЯ У СПРАВІ
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2026 у справі №904/6457/25 позовні вимоги Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі позивача Дніпровської міської ради до відповідача ТОВ "Аврора 2022" про стягнення коштів за використання земельної ділянки у розмірі 1 086 849,44 грн задоволено у повному обсязі; стягнуто з ТОВ "Аврора 2022" (ідентифікаційний номер 44875991) на користь Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код 26510514) 1 086 849,44 грн - безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою; стягнуто з ТОВ "Аврора 2022" (ідентифікаційний номер 44875991) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код 02909938) 13 042, 20 грн судових витрат зі сплаті судового збору.
Судове рішення мотивоване тим, що фактичне користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави та без сплати плати за землю призвело до позбавлення територіальної громади її правомірних майнових очікувань щодо отримання доходу від використання належного їй майна.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погодившись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аврора 2022» через систему «Електронний суд» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2026 (повний текст рішення складено 23.03.2026) у справі № 904/6457/23 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі позивача Дніпровської міської ради до відповідача ТОВ «Аврора 2022» про стягнення коштів за використання земельної ділянки у розмірі 1 086 849,44 грн та судових витрат - відмовити.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування апеляційної скарги Скаржник посилається на те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, а також невірно застосовано норми процесуального та матеріального права які мають значення для справи, що призвело до прийняття невірного рішення.
У поданій скарзі Скаржник посилається на те, що у цій справі прокурором подано позовну заяву в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, яка є самостійним органом місцевого самоврядування, тобто юридичною особою публічного права з повним обсягом цивільної процесуальної правоздатності, та відповідно до покладених на неї повноважень здійснюють представництво територіальної громади міста Дніпра. 
Скаржник вважає, що прокуратурою не доведено відповідно до частини 3 і 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що позивач не здійснює або неналежним чином здійснює власне представництво або представництво інтересів держави. Не наведено й інших виключних причин, на яких можлива участь органу прокуратурі у судовому процесі, що судом першої інстанції залишено поза увагою та перевірки належними, допустимими і вірогідними доказами.
Також ТОВ "АВРОРА 2022" зазначає, що прокурором та позивачем не надано доказів і не доведено, а судом першої інстанції не встановлено фактичних обставин спору, що земельна ділянка загальною площею 0,4666 га, розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Каштанова, 47, за користування якою прокурор просить суд стягнути на користь Дніпровської міської ради з ТОВ «АВРОРА 2022» безпідставно збережені кошти, була сформована як об`єкт цивільного права протягом зазначеного періоду з 05.09.2022 по 21.08.2025.

УЗАГАЛЬНЕНИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У поданому 05.05.2026 відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада заперечує щодо задоволення апеляційної скарги.
В обґрунтування заявленої позиції Позивач зазначає, що з моменту набуття 05.09.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «Аврора 2022» права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна відповідач об`єктивно та фактично користувався земельною ділянкою комунальної власності, на якій розміщена відповідна будівля, що підтверджує реальне використання земельної ділянки у спірний період.
Водночас Дніпровська міська рада посилається на те, що матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача належним чином оформленого та зареєстрованого права користування цією земельною ділянкою, у зв`язку з чим таке фактичне користування здійснювалося без достатньої правової підстави, що має істотне значення для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Окремо Позивачем зазначено, що спірна земельна ділянка, розташована за адресою: місто Дніпро, вулиця Каштанова, 47, є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. Відсутність державної реєстрації речового права на таку земельну ділянку.

РУХ СПРАВИ В СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Мартинюка С.В. (доповідач), судді – Фещенко Ю.В., Золотарьова Я.С.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2026 у справі №904/6457/25 залишено без руху.
23.04.2026 через систему “Електронний суд” від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги. 
23.04.2026 через систему “Електронний суд” від Дніпровської міської ради надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ТОВ "Аврора 2022" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2026 у справі №904/6457/25. Розгляд справи №904/6457/25 призначено у судовому засіданні на 13.05.2026.
05.05.2026 до суду через систему “Електронний суд” від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого заявник заперечує щодо задоволення апеляційної скарги.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №451116909 від 07.11.2025, з 05.09.2022 Товариству з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" передано у власність адміністративно-побутовий корпус загальною площею 5 065,9 кв.м, розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Каштанова, 47, на підставі акта приймання-передачі №№ 2235, 2236 від 04.09.2022, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу.
За загальним правилом право комунальної власності на земельні ділянки в межах населеного пункту виникає в силу закону, зокрема з моменту введення в дію Земельного кодексу України 01.01.2002, незалежно від здійснення державної реєстрації такого права після 01.01.2013.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №451116909 від 07.11.2025 (а.с. 54) з 05.09.2022 Товариству з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" передано у власність адміністративно-побутовий корпус загальною площею 5 065,9 кв.м, розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Каштанова, 47.
Зазначений об`єкт нерухомого майна є нерозривно пов`язаним із земельною ділянкою, на якій він розташований, а його використання об`єктивно пов`язане з використанням відповідної земельної ділянки, що відповідає положенням статті 181 Цивільного кодексу України.
Відомості про наявність у відповідача у період з 05.09.2022 по 21.08.2025 зареєстрованого речового чи договірного права користування земельною ділянкою за зазначеною адресою, у тому числі права оренди або постійного користування, у матеріалах справи відсутні.
За результатами обстеження та з урахуванням спірного періоду Комісією з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок, протоколом №10 від 21.08.2025 (а.с. 48– 49), визначено та затверджено розрахунок суми безпідставно збережених коштів у розмірі 1 086 849,44 грн, що відповідає розміру плати за користування зазначеною земельною ділянкою.
Матеріали справи не містять відомостей про сплату відповідачем у спірний період будь-яких платежів за користування земельною ділянкою, зокрема орендної плати або земельного податку, а також даних про визначення відповідних податкових зобов`язань чи надходження таких платежів до бюджету.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ І ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Щодо наявності підстав представництва Прокурором інтересів Позивача
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді (ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру).
За змістом ч. 4 ст. 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі №1-1/99 встановлено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств і організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2019 р. у справі № 915/20/18, від 25.04.2018 р. у справі № 806/1000/17).
При встановленні наявності або відсутності порушень або загрози порушень інтересів держави необхідно виходити з того, що ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру зазначає про порушення або загрозу порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади (1), орган місцевого самоврядування (2) чи інший суб`єкт владних повноважень (3), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (4).
Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку, що інтереси держави (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так й інтереси окремої територіальної громади певної місцевості (жителі певного населеного пункту або декількох населених пунктів).
Інтереси держави та інтереси певної територіальної громади є частинами одного цілого інтересів держави, про які зазначено в ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру.
Крім того, згідно зі ст. ст. 140, 142 Конституції України та ст. 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення гарантується Державою. Держава бере участь у формуванні доходів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Ст. 142 Конституції України та ст. ст. 16, 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Необхідність захисту інтересів держави Прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства ( у цьому випадку місцевої громади ) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні).
Сам факт не звернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Аналогічні висновки щодо звернення прокурора з позовом до суду в інтересах територіальної громади викладені у п. 6.41 6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 р. у справі № 903/129/18.
Звертаючись з позовом, Прокурор наголошує, що ТОВ "АВРОРА 2022", не сплачуючи орендну плату за землю та продовжує без достатньої правової підстави використовувати земельну ділянку з кадастровим номером. Разом з цим, безоплатне користування земельною ділянкою комунальної форми власності явно порушує інтереси держави в особі Дніпровської територіальної громади, оскільки міський бюджет недоотримав безпідставно збережені кошти орендної плати.
Норма ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру встановлює дві альтернативні групи умов, при наявності яких, прокурор наділений правом здійснення представництва в суді законних інтересів держави. Перша група альтернативних умов порушення або загроза порушення інтересів держави. Друга група альтернативних умов захист цих інтересів (порушених, або щодо порушення яких існує загроза) не здійснює (1) або неналежним чином здійснює (2) орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (3).
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо ( аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18).
Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 2, 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, Дніпровська міська рада є органом, через який територіальною громадою міста Запоріжжя безпосередньо здійснюється місцеве самоврядування.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, Ліврбережна окружна прокуратура міста Дніпра попередньо, до звернення до суду, листами від 21.11.2024 №52-10580ВИХ-24, від 15.01.2025 №52-392ВИХ-25, від 02.04.2025 №52-2782ВИХ-25 та від 22.05.2025 №52-4318ВИХ-25 повідомила Дніпровську міську раду про порушення інтересів держави та необхідність звернення до суду за їх захистом.
У відповідь, листом від 24.01.2025 р. №7/11-196 та від 19.06.2025 №7/11-1393 Дніпровська міська рада повідомила, що останньою не вживались заходи судово-претензійного характеру щодо стягнення безпідставно збережених коштів та повернення земельної ділянки внаслідок її використання без правовстановлюючих документів.
Таким чином, протягом розумного строку (починаючи з повідомлення окружної прокуратури про необхідність захисту порушених інтересів держави та до теперішнього часу) суб`єкт владних повноважень (Дніпровська міська рада) не здійснив заходи, спрямовані на захист інтересів держави, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
У пунктах 3 та 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 р. № 3-28/2024 зазначено, що окремі приписи абзацу першого частини третьої ст. 23 Закону України Про прокуратуру, які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01.01.2027 р., та що це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва Прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини третьої ст. 23 Закону України Про прокуратуру, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
У мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини першої ст. 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер.
Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином.
Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини.
Конституційний Суд України також зазначив, що в умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період (пункт 9 мотивувальної частини). Такий конституційний підхід підтверджує правомірність здійснення прокурором представництва інтересів держави у спірних правовідносинах до моменту втрати чинності відповідними нормами або до їх законодавчого врегулювання, за умови наявності визначених законом підстав для такого представництва.
На вказане також звернув увагу Верховний Суд за результатами касаційного перегляду справи № 160/4161/24 (п. 68 постанови від 18.12.2025).
Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 р. у справі № 394/438/22 зазначив, що винятковими випадками, за яких Прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі № 3-рп/9 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі № 380/2266/21, від 02.12.2021 у справі № 320/10736/20, від 23.12.2021 у справі № 0440/6596/18 тощо).
Інтереси держави (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтереси окремої територіальної громади певної місцевості (жителі певного населеного пункту або декількох населених пунктів).
Інтереси держави Україна та інтереси певної територіальної громади є частинами одного цілого інтересів держави, про які зазначено в ст. 131-1 Конституції України, ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру.
У справі №904/6457/25 предметом позову є зобов`язання Орендаря сплатити безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки.
Згідно зі ст. ст. 140, 142 Конституції України та ст. 2 Закону України Про місцеве самоврядування право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення гарантується Державою. Держава бере участь у формуванні доходів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.
Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Статтею 142 Конституції України та статтями 16, 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду бюджету міських територіальних громад належить податок на майно, до складу якого за приписами ст. ст. 10, 14.1.147 Податкового кодексу України входить плата за землю, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Поповнення як державного бюджету, так і бюджетів громад є першочерговим завданням державних органів, у т.ч. прокурорів. Фінансування Сил Оборони, функціонування державного апарату та забезпечення виконання соціальних гарантій громадян з боку Держави під час збройної агресії держави-терориста російської федерації є основою виживання нашої Країни.
Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землі є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Апеляційний суд зауважує, що недоотримання коштів у розмірі суми орендної плати суттєво ослаблює дохідну частину місцевого бюджету та може призвести до неможливості покриття щомісячних (постійних) видатків місцевого бюджету і, як наслідок, до необхідності державного забезпечення збалансування місцевого бюджету. 
В свою чергу, ненадходження до місцевих бюджетів орендної плати порушує визначальні матеріальні потреби держави, суспільства, територіальних громад, тобто порушуються інтереси держави в цілому, оскільки ослаблюються економічні основи держави, що призводить до неможливості забезпечення виконання відповідних бюджетних видатків. Таким чином, місцеві інтереси знаходяться у тісному зв`язку із загальнодержавними, а місцеве самоврядування і державне буття суспільства характеризуються взаємозалежністю та взаємодоповненням. Як наслідок, у разі порушення економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування порушуються й інтереси держави в цілому
Таким чином, суд апеляційної інстанції виснує про наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, для звернення Прокурора до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України Про прокуратуру, право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Наведене спростовує доводи Скаржника про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші
Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до ст. 1 Закону України Про оренду землі, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
За загальним правилом право комунальної власності на земельні ділянки, розташовані в межах відповідного населеного пункту, належить органу місцевого самоврядування в силу закону, зокрема з моменту введення в дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на таку земельну ділянку. Зазначене узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.
В свою чергу колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що у спірний період відповідач мав належним чином оформлене та зареєстроване право користування зазначеною земельною ділянкою, зокрема право оренди, постійного користування або інше речове чи договірне право.
Також відсутні докази прийняття уповноваженим органом рішення про передачу земельної ділянки відповідачу у користування, укладення договору оренди землі та здійснення державної реєстрації відповідного речового права.
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають виключно з моменту державної реєстрації таких прав.
Отже, у спірний період відповідач користувався земельною ділянкою без належним чином оформленої правової підстави.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним; об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а плата за землю справляється відповідно до закону. Стаття 96 Земельного кодексу України встановлює імперативний обов`язок землекористувачів своєчасно сплачувати плату за землю.
Податковий кодекс України визначає, що земельний податок справляється, зокрема, з власників земельних ділянок та постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 статті 14), а орендна плата являє собою обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 статті 14).
Відтак для користувача земельної ділянки за моделлю оренди плата за землю визначається як орендна плата (пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України), у зв`язку з чим розмір коштів, що підлягають стягненню, обґрунтовано визначено на рівні орендної плати.
Отже, спірна земельна ділянка, розташована в межах населеного пункту, є об`єктом комунальної власності, а відсутність державної реєстрації речового права після 01.01.2013 не впливає на наявність у територіальної громади права власності на таку земельну ділянку. Матеріалами справи підтверджено, що у спірний період відповідач не мав належним чином оформленого та зареєстрованого права користування земельною ділянкою, а також відсутні докази прийняття уповноваженим органом рішення про передачу цієї земельної ділянки у користування відповідачу.
Враховуючи викладене апеляційний суд виснує про те, що користування відповідачем земельною ділянкою здійснювалося без належної правової підстави. Водночас, з огляду на імперативний характер принципу платності землекористування, встановленого статтею 206 Земельного кодексу України, та приписи податкового законодавства, використання земельної ділянки незалежно від оформлення права користування не може бути безоплатним. Відтак плата за користування земельною ділянкою у спірних правовідносинах обґрунтовано визначається на рівні орендної плати.
Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації. Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням такого коефіцієнта або площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (підпункти 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України).
Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради проведено обстеження земельної ділянки за адресою: місто Дніпро, вулиця Каштанова, 47, за результатами якого складено акт №0377 від 09.07.2025 (а.с. 34– 38). За змістом вказаного акта встановлено, що обстежувана земельна ділянка не має присвоєного кадастрового номера, правовстановлюючі документи на право користування (оренди) відсутні, водночас на ній розміщено адміністративно-побутовий корпусу загальною площею 5 065,9 кв.м, який за даними державних реєстрів належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022", а також інші об`єкти та елементи фактичного освоєння території. Загальна площа обстежуваної земельної ділянки за становить 0,4666 га, зокрема площа під забудовою адміністративно-побутового корпусу -0,1369 га.
В даному випадку матеріали справи не містять доказів оскарження вказаного акта обстеження, визнання його недійсним або скасування у встановленому законом порядку. Відтак на момент розгляду справи акт обстеження земельної ділянки №0377 від 09.07.2025 є чинним та підлягає оцінці судом як належний і допустимий доказ.
Колегія суддів зауважує, що для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України не є обов`язковим формальне існування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Вирішальним є встановлення фактичного користування земельною ділянкою без належної правової підстави та отримання користувачем економічної вигоди за рахунок власника землі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі №906/1141/22, відповідно до якої відсутність сформованої земельної ділянки не може розглядатися як заперечення існування прав на неї, а формування земельної ділянки є передумовою введення її в цивільний обіг, однак не є умовою для застосування норм про захист прав власника шляхом стягнення недоотриманих платежів за користування землею.
Апеляційний суд зазначає, що посилання відповідача на те, що спірна земельна ділянка не має меж, встановлених у передбаченому законом порядку, а також що спірній земельній ділянці не присвоєно кадастровий номер, у зв`язку з цим, на його думку, така земельна ділянка не може вважатися сформованим об`єктом цивільних прав, що унеможливлює укладення договору оренди землі та сплату орендної плати, не можуть бути прийняті до уваги як такі, що не спростовують доводів позивача про фактичне користування відповідачем земельною ділянкою у зазначених межах, та не звільняють відповідача від обов`язку сплати земельного податку щодо земельних ділянок.
Колегія суддів апеляційного господарського суду виснує про те, що відсутність у спірної земельної ділянки кадастрового номера та її формального формування як об`єкта цивільних прав не спростовує факту її існування як об`єкта землекористування та не виключає можливості встановлення фактичного користування нею відповідачем. Вирішальним для оцінки спірних правовідносин є не формальний статус земельної ділянки, а встановлення факту її використання без належної правової підстави та отримання користувачем економічної вигоди за рахунок власника землі. 
За таких обставин відсутність сформованої земельної ділянки чи присвоєного кадастрового номера не перешкоджає захисту прав власника землі шляхом стягнення недоотриманих платежів за користування земельною ділянкою та не є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.
Відповідно до змісту акта обстеження земельної ділянки № 0377 від 09.07.2025, складеного Інспекцією департаменту з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, спірна земельна ділянка використовується відповідачем як єдиний функціональний простір, необхідний для експлуатації належного йому об`єкта нерухомого майна.
Зазначеним актом зафіксовано розміщення на земельній ділянці адміністративно-побутового корпусу, а також інших елементів фактичного освоєння території, що об`єктивно свідчить про використання земельної ділянки в межах площі, функціонально необхідної для експлуатації такого об`єкта, а не лише площі його безпосередньої забудови.
Як вже було зазначено судом, на підставі акту прийому-передачі нежитлової будівлі приватним нотаріусом ДМНО Любимовою І.Ю. 05.09.2022 за ТОВ «Аврора 2022» зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - будівлю адміністративно-побутового корпусу загальною площею 5065,9 кв. м. по вул. Каштановій, 47 у м. Дніпро (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2630763112020).
Згідно вказаного акту ТОВ «Промсервіс-Дніпро» передало до статутного фонду ТОВ «Аврора 2022» об`єкт нерухомого майна, належний їм на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно б/н, виданий Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 25.12.2008. Право власності зареєстровано Дніпропетровським обласним бюро технічної інвентаризації ДОР на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №4049 від 22.12.2008, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 12.02.2009.
За змістом акта прийому-передачі від 05.09.2022 (а.с. 55) вбачається, що вказана нежитлова будівля розташована на земельній ділянці площею 0,4666 га, кадастровий номер 1210100000:04:006:0069.
Станом на час розгляду спору земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:04:006:0069 перенесена до архівного шару Публічної кадастрової карти, у зв`язку із чим не має присвоєного кадастрового номеру, а отже не є сформованою.
При цьому згідно даних технічного паспорту на виробничий будинок (адміністративно-побутовий корпус) по вул. Каштановій, 47 у місті Дніпро (а.с. 56-66) площа земельної ділянки складає 4666 кв.м.
Вказане дає підстави колегії суддів прийти до висновку, що позивачем вірно визначено площу земельної ділянки, якою користується відповідач та вказана площа земельної ділянки складає 4666 кв.м.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним набуттям або збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно; обов`язок повернення виникає також у разі відпадіння підстави, на якій майно було набуте. Норми глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від поведінки набувача чи потерпілого.
Кондикційні зобов`язання виникають за сукупності двох умов: набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої та відсутність правової підстави для такого набуття (або відпадіння цієї підстави).
За змістом глав 82 і 83 Цивільного кодексу України деліктні зобов`язання характеризуються зменшенням майна потерпілого і потребують встановлення вини як елемента відповідальності, тоді як для кондикційних зобов`язань визначальним є факт приросту (збереження) майна набувача без достатньої правової підстави, а вина значення не має. Отже, обов`язок повернути безпідставно набуте (збережене) майно або відшкодувати його вартість не є заходом юридичної відповідальності, оскільки спрямований виключно на відновлення майнового балансу між сторонами.
Водночас для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах істотним є встановлення факту фактичного користування земельною ділянкою та отримання відповідачем майнової вигоди за рахунок її власника.
Вказане нерухоме майно є нерозривно пов`язаним із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, а його використання об`єктивно неможливе без користування відповідною земельною ділянкою, що відповідає положенням статті 181 Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення та випливає з самої природи нерухомого майна; будь-яке використання об`єкта нерухомості є одночасно використанням земельної ділянки, на якій він розташований.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.
Таким чином, з моменту набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна, розміщені на спірній земельній ділянці, він фактично користувався земельною ділянкою комунальної власності у спірний період, що об`єктивно підтверджує отримання ним майнової вигоди від такого користування.
Перехід прав на земельну ділянку у зв`язку з переходом права власності на будівлю або споруду регламентується Земельним кодексом України. Якщо будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебувала у користуванні, то у разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Водночас набуття іншою особою права власності на будівлю є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт е частини першої статті 141 Земельного кодексу України).
За змістом статей 93 та 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки є строковим платним правом, яке виникає виключно з моменту державної реєстрації такого права. Отже, набуття права власності на будівлю саме по собі не породжує права оренди земельної ділянки, якщо таке право не було оформлене на підставі договору та не зареєстроване у встановленому законом порядку.
Разом з тим відсутність у власника будівлі зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника, не може розцінюватися як правопорушення, однак не створює правових підстав для безоплатного користування такою земельною ділянкою.
За таких обставин фактичне користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави та без сплати плати за землю свідчить про безпідставне збереження ним коштів за рахунок власника земельної ділянки, що є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Отже, з огляду на встановлені судом обставини та наведене правове регулювання, суд дійшов висновку, що відповідач, будучи власником об`єктів нерухомого майна, розміщених на земельній ділянці комунальної власності, у спірний період фактично користувався цією земельною ділянкою без належної правової підстави та без сплати плати за землю. За таких умов відповідач безпідставно зберіг у себе кошти, які повинен був сплатити власнику земельної ділянки як плату за користування нею, внаслідок чого у територіальної громади, як власника земельної ділянки, виникло право вимоги на повернення таких коштів. Вказані обставини свідчать про наявність усіх передбачених статтею 1212 Цивільного кодексу України умов для виникнення кондикційного зобов`язання.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №451116909 від 07.11.2025 судом встановлено, що з 05.09.2022 відповідачу було передано у власність адміністративно-побутовий корпус загальною площею 5065,9 кв.м, розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Каштанова, 47, на підставі акта прийому-передачі нежитлової будівлі, внесеної учасником до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022", №№ 2235, 2236 від 04.09.2022, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу.
Апеляційний суд зазначає, що нерухоме майно є нерозривно пов`язаним із земельною ділянкою, на якій воно розташоване, а його використання об`єктивно неможливе без користування відповідною земельною ділянкою, що узгоджується з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів наголошує, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення та зумовлений самою природою нерухомого майна. Використання об`єкта нерухомості є водночас використанням земельної ділянки, на якій він розташований. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №924/856/20.
Разом з тим зазначений принцип не ототожнює фактичне користування земельною ділянкою з наявністю у власника будівлі речового чи договірного права на таку земельну ділянку, оскільки право користування земельною ділянкою відповідно до приписів Земельного кодексу України виникає виключно за наявності належної правової підстави та з моменту його державної реєстрації.
Таким чином, з моменту набуття 05.09.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна відповідач об`єктивно та фактично користувався земельною ділянкою комунальної власності, на якій розміщена відповідна будівля, що підтверджує реальне використання земельної ділянки у спірний період.
Водночас матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача належним чином оформленого та зареєстрованого права користування цією земельною ділянкою, у зв`язку з чим таке фактичне користування здійснювалося без достатньої правової підстави, що має істотне значення для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
На підтвердження розміру позовних вимог позивачем подано розрахунок, затверджений протоколом Комісії з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок, №10 від 21.08.2025, щодо суми орендної плати, не сплаченої відповідачем за відповідний період.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів оскарження зазначеного протоколу, визнання його недійсним або скасування у встановленому законом порядку. Відтак на момент розгляду справи протокол Комісії з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міській раді, власникам землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок №10 від 21.08.2025 є чинним та підлягає оцінці судом як належний і допустимий доказ на підтвердження розміру заявлених позовних вимог.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що прокурор зазначив, що у зв`язку з об`єктивною відсутністю можливості отримання витягів з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2022– 2025 роки відповідні розрахунки здійснено Комунальним підприємством "Муніципальний землевпорядний офіс" Дніпровської міської ради, уповноваженим на здійснення таких розрахунків.
На підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки позивачем подано акт обстеження земельної ділянки, довідку від 07.07.2025 та розрахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2025 рік. Із довідки вбачається, що під час здійснення розрахунків враховано технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста, розроблену Державним підприємством "Український державний науково-дослідний інститут проєктування міст "Дніпромісто" імені Ю.М. Білоконя та затверджену рішенням Дніпровської міської ради від 20.05.2020 №12/57.
Згідно з розрахунком загальна сума безпідставно збережених коштів становить 1086849,44 грн, у тому числі: за період з 05.09.2022 по 31.12.2022 - 99085,68 грн; за 2023 рік - 352467,91 грн; за 2024 рік - 370443,77 грн; за період з 01.01.2025 по 21.08.2025 - 264852,07грн.
В свою чергу, будь-яких доказів сплати заявлених до стягнення коштів відповідачем суду не надано. Зокрема, матеріали справи не містять платіжних доручень, банківських виписок, первинних бухгалтерських документів чи інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували перерахування відповідачем плати за користування спірною земельною ділянкою у відповідному розмірі та за відповідний період. Також відповідачем не подано доказів часткової сплати, здійснення авансових платежів або зарахування зустрічних однорідних вимог.
Крім того, відповідач не надав суду жодних контррозрахунків, які б спростовували правильність визначення позивачем розміру безпідставно збережених коштів. Зокрема, відповідач не оспорив застосовану при розрахунку нормативну грошову оцінку земельної ділянки, не навів альтернативного розміру такої оцінки, не обґрунтував іншого розміру орендної плати, а також не надав власного розрахунку, виконаного із застосуванням іншої методики чи з посиланням на інші вихідні дані.
Надані позивачем розрахунки ґрунтуються на даних нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням коефіцієнтів індексації, визначених відповідно до вимог Податкового кодексу України, та охоплюють чітко визначений спірний період користування земельною ділянкою. Арифметична правильність таких розрахунків відповідачем не заперечувалася.
За таких обставин, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, передбачених статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що розрахунок суми безпідставно збережених коштів є належним, допустимим та достовірним, а відсутність з боку відповідача доказів сплати чи контррозрахунків свідчить про недоведеність його заперечень.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з моменту набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна, розміщені на спірній земельній ділянці, відповідач об`єктивно та фактично користувався цією земельною ділянкою комунальної власності у спірний період. З урахуванням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна це підтверджує реальне використання землі та отримання відповідачем майнової вигоди.
В той же час відсутність сформованої земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та відсутність кадастрового номера не спростовують факту її фактичного використання та не перешкоджають захисту прав власника земельної ділянки шляхом стягнення недоотриманих платежів за користування землею.
Колегія суддів апеляційного господарського суду виснує про те, що фактичне користування відповідачем земельною ділянкою здійснювалося без належної правової підстави та без сплати плати за землю, що свідчить про безпідставне збереження відповідачем коштів за рахунок власника земельної ділянки. У зв`язку з цим до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1212 Цивільного кодексу України.
Фактичне користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави та без сплати плати за землю призвело до позбавлення територіальної громади її правомірних майнових очікувань щодо отримання доходу від використання належного їй майна. Таке позбавлення становить втручання у майнові права власника земельної ділянки та підлягає ефективному судовому захисту.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аврора 2022" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2026 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2026 у справі №904/6457/25 - залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 
Повний текст постанови складено 25.05.2026.

Головуючий суддя С.В. Мартинюк

Суддя Ю.В. Фещенко 

Суддя Я.С. Золотарьова