ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 201/16916/17
провадження № 61-5134св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року у складі судді Марчука О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 
2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

10 листопада 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 26 вересня 2018 року позов ТОВ «Порше Мобіліті» задоволено частково. 
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором від 01 червня 2012 року № 50002064 
у розмірі 1 495 283,17 грн, яка складається із: заборгованості за щомісячними платежами з повернення кредиту за період із грудня 2014 року до лютого 
2015 року на загальну суму 54 282,15 грн; тіла кредиту, яка підлягає поверненню, в розмірі 822 468,05 грн; процентів за користування кредитом за період із 01 березня 2015 року до 02 листопада 2017 року у розмірі 
221 202,78 грн; компенсації витрат на страхування предмета застави в розмірі 109 020,42 грн; штрафу в розмірі 166 588,63 грн; пені в розмірі 15 049,73 грн; 
3 % річних у розмірі 69 275,84 грн; інфляційних втрат у розмірі 37 395,57 грн, звернено стягнення на предмет застави - транспортний засіб «Porsche», модель «Cayenne», кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 3 598 куб. см, рік випуску - 2012 року, відповідно до умов договору застави транспортного засобу від 06 червня 2012 року № 50002064, шляхом його реалізації на торгах відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Стягнено 
з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» судові витрати 
в розмірі 22 429,25 грн. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 
2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, заочне судове рішення скасовано, справу призначено до розгляду 
в загальному порядку.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 
2019 року за заявою ОСОБА_1 справу передано за підсудністю 
до Васильківського міськрайонного суду Київської області.

05 листопада 2019 року протокольною ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області прийнято заяву ТОВ «Порше Мобіліті» про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог.

З урахуванням указаної заяви ТОВ «Порше Мобіліті» на обґрунтування позовних вимог зазначало, що між ним і ОСОБА_1 укладено кредитний договір від 01 червня 2012 року № 50002064, за яким воно зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 468 066,37 грн, що еквівалентно на дату укладення договору 57 857,40 дол. США, строком на 
60 місяців, зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля «Posche Cayenne». ОСОБА_1 зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти та інші платежі відповідно до умов договору. 

З травня 2013 року ОСОБА_1 почав систематично порушувати взяті 
на себе зобов`язання щодо сплати щомісячних платежів із повернення кредиту та процентів у встановлені строки. У подальшому він взагалі припинив сплачувати щомісячні платежі. 

Станом на дату складання вказаної заяви розмір заборгованості за несплаченими простроченими щомісячними платежами та за процентами становив 60 296,65 грн, залишок неповернутої суми кредиту - 794 330,42 грн. 

Позивач поніс також витрати у зв`язку зі зверненням до спеціалізованих організацій для вжиття заходів щодо досудового стягнення заборгованості 
у розмірі 110 191,80 грн. 

Крім того, з травня 2015 року до травня 2017 року ОСОБА_1 
не виконував зобов`язань, визначених у пункті 5.5 договору, щодо сплати страхових платежів на користь страхової компанії за договором страхування. Станом на 31 жовтня 2019 року на виконання пункту 5.6 договору ним було сплачено страхові платежі, які мають бути компенсовані ОСОБА_1 , 
у розмірі 109 020,29 грн. Крім того, з відповідача на його користь підлягає стягненню штраф у загальному розмірі 163 823,22 грн, 3 % річних у розмірі 
118 717,96 грн та інфляційні втрати в розмірі 637 678,95 грн (частина друга статті 625 ЦК України).

З урахуванням уточнення позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 01 червня 2012 року в загальному розмірі 1 994 059,29 грн та судові витрати у розмірі 118 755,89 грн.

Протокольною ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2021 року залучено до участі у справі як третю особу 
ОСОБА_2 . 

Суди розглядали справу неодноразово.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 
09 лютого 2023 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» грошові кошти в розмірі 1 994 059,29 грн і 118 755,89 грн на відшкодування судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача. Відповідач не повернув кредитних коштів, не сплатив відповідних процентів за користування кредитними коштами, а звернення стягнення на предмет застави - транспортний засіб, 
не здійснено, тобто заборгованість не погашена.

Суд першої інстанції визначив, що загальний розмір заборгованості зі сплати кредиту та процентів становить 854 627,07 грн. Крім того, відповідач порушив свої зобов`язання в частині сплати страхових платежів, які мають бути компенсовані позивачу і розмір яких становить 90 850,32 грн, а з урахуванням податку на додану вартість - 109 020,29 грн. Загальний розмір штрафів, які відповідач повинен сплатити позивачу відповідно до договору, становить 163 823,22 грн (93 613,27 грн + 70 209,95 грн). Загальна сума 3 % річних, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Порше Мобіліті», становить 118 717,96 грн, а загальна сума інфляційних втрат - 637 678,95 грн (частина друга статті 625 ЦК України).

Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором від 01 червня 2012 року № 50002064, що складається з основної суми заборгованості, збитків, витрат на страхування предмета застави, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат, станом на 30 жовтня 2019 року становить 1 994 059,29 грн.

Районний суд зазначив, що відповідач не спростував факту порушення ним кредитних зобов`язань та наявності у нього кредитної заборгованості.

Короткий зміст cудових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки по суті спору, оскільки не надав належної правової оцінки доводам відповідача, обмежившись лише вказівкою на відхилення його доводів із тих підстав, що вони не спростовують факту порушення відповідачем кредитних зобов`язань та наявності у нього заборгованості.Здійснюючи розподіл судових витрат, районний суд не визначився 
з природою вказаних витрат та безпідставно стягнув у повному обсязі зазначену суму. 

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, виходив із того, що внаслідок безпідставного включення позивачем 
у розрахунок заборгованості витрат у розмірі 18 555,00 грн усі наступні погашення відповідачем тіла кредиту та процентів мали ознаки порушення строку сплати та стали приводом для нарахування пені і штрафів. При цьому позивач суму тіла кредиту визначив в іноземній валюті з її еквівалентом 
у національній валюті України. 

Крім того, позивач не вказує, за яким курсом був розрахований розмір щомісячного платежу. 

При розгляді справи в суді першої інстанції за клопотанням представника відповідача і третьої особи ухвалою районного суду від 25 січня 2022 року було призначено експертизу документів фінансово-кредитних операцій, на вирішення якої поставлено питання про те, чи відповідає наявний 
в матеріалах справи розрахунок заборгованості умовам укладеного між сторонами кредитного договору. Разом із цим постановою апеляційного суду від 22 червня 2022 року вказану ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Проте позивач додаткових обґрунтувань щодо нарахування суми заборгованості не надав. 

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року 
у справі № 755/14101/16-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено 
та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 
28 квітня 2015 року за заявою ТОВ «Порше Мобіліті» приватним нотаріусом Хижняк А. М. про звернення стягнення на транспортний засіб - автомобіль марки «Posche», модель «Cayenne», кузов № НОМЕР_1 , рік 
випуску - 2012. Вказані судові рішення було залишено без змін постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року (провадження № 61-29842св18).

Апеляційний суд відхилив доводи відповідача про те, що суд першої інстанції проігнорував заяву про застосування позовної давності щодо вимог про сплату щомісячних платежів, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 
у листопаді 2017 року, заявивши позовні вимоги про стягнення частини щомісячних платежів з грудня 2014 року. 

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 
2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено. 

Ухвалено додаткове судове рішення, яким стягнено з ТОВ «Порше Мобіліті» 
на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги 
у розмірі 44 866,33 грн.

Додаткова постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, 
що ОСОБА_1 сплатив за подання апеляційної скарги судовий збір 
у розмірі 44 866,33 грн, і відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України вказані витрати підлягають стягненню з позивача на його користь. 

Короткий зміст судового рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2024 року касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» на постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року задоволено частково. Касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» 
на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 
2023 року задоволено.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 
2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції формально вирішив спір, не надав належної правової оцінки наявним 
у матеріалах справи доказам, доводам сторін, не встановив фактичні обставин справи. Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач отримав кредит і використав його за призначенням, не надав належної правової оцінку доказам, наданим товариством на підтвердження розміру заборгованості, у тому числі тіла кредиту, процентів. Крім того, ТОВ «Порше Мобіліті» направило у лютому 2015 року відповідачу вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за вказаним кредитним договором із вимогою повернути суму кредиту та сплатити заборгованість. Суд апеляційної інстанції посилався на інформацію, зазначену у зведеній обліковій виписці, зокрема, вирішуючи питання про чергові платежі, штрафи, пеню. Разом із цим апеляційний суд не надав належну оцінку цьому доказу, у тому числі в сукупності з іншими доказами, не з`ясував, зокрема, чи зазначена в ньому заборгованість тіла (суми) кредиту. Апеляційний суд залишив поза увагою наданий позивачем графік погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору, належним чином не дослідив вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 
09 листопада 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції. Щодо строку позовної давності апеляційний суд вказав, що він не пропущений, оскільки 19 лютого 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором від 01 червня 2012 року № 50002064, а з позовом звернулося 16 листопада 2017 року, тобто у межах строку позовної давності.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

14 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року й ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справу поверхнево та з надзвичайним формалізмом, без вивчення її матеріалів, конкретних обставин і конкретних аргументів відповідача. Апеляційний суд самостійно зобов`язаний був застосувати для вирішення спору належні юридичні норми та обов`язкову практику Верховного Суду. Заявник вказує, що позивач не надав жодного первинного документа на підтвердження факту видачі та погашення кредиту. У матеріалах справи немає жодних доказів факту видачі, часткового погашення кредиту тощо. Вказує, що право позивача нараховувати штраф відповідно до пунктів 8.2. 8.4 кредитного договору припинилося з моменту зміни строку кредитного договору, тобто з моменту надіслання вимоги про дострокове погашення заборгованості (19 лютого 2015 року). У зв`язку із цим у позивача також не було права нараховувати збитки щодо страхування предмета застави за період з травня 2015 року до 28 квітня 2017 року. Суд проігнорував заяву про застосування позовної давності щодо стягнення штрафів, який становить один рік, та помилково застосував до цих вимог загальний строк позовної давності у три роки. Заявник також вказує, що умови договору містять великі штрафні санкції, які підлягають зменшенню, а нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості, що визначена в еквіваленті до іноземної валюти, 
є безпідставним. Понесені ТОВ «Порше Мобіліті» витрати на юридично-консультаційну допомогу та надання колекторських послуг не є збитками 
в розумінні статті 22 ЦК України, а тому такі витрати не підлягають стягненню. 

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

17 липня 2025 року представник ТОВ «Порше Мобіліті» - Цибульський В. В. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року залишити в силі.

Відзив мотивований відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки обставини, викладені в ній, є безпідставними.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Васильківського міськрайонного суду Київської області.

31 липня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки касаційна скарга представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_3 не містить доводів щодо оскарження рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 
2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті» про стягнення 3 % рiчних, то оскаржувані судові рішення в цій частині відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не переглядає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

01 червня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50002064, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 468 066,37 грн, що еквівалентно на дату укладання договору 
57 857,40 дол. США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, 
з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки «Porsche», модель «Cayenne», номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна - 3 598 куб. см, 
рік випуску - 2012 (а. с. 17, т. 1).

Відповідно до пункту 1.3.1 загальних умов кредитування (далі - умови кредитування) (а. с. 18-21, т. 1), що становлять невід`ємну частину кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати щомісячні платежі відповідно до графіка погашення. Розмір платежів, що підлягають сплаті, визначено відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів в іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинному на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного 
в договорі.

Повернення кредиту та процентів за їх використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та терміни, встановлені графіком погашення кредиту (а. с. 22-24, т. 1).

Відповідно до пункту 8.2 кредитного договору в разі порушення позичальником терміну повернення кредиту, визначеного у статті 3.3, за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченої в статті 3.2, позичальник сплачує компанії штраф 
у розмірі 20 % від суми кредиту.

Відповідно до пункту 8.4 кредитного договору в разі будь-якого порушення позичальником вимог пункту 5.5 цього кредитного договору, включаючи, але не обмежуючись випадками несплати позичальником сум страхових платежів на користь страхової компанії у строки, обумовлені договором страхування, укладення позичальником договору страхування із страховою компанією, не авторизованою компанією тощо, позичальник сплачує на вимогу компанії штраф у розмірі 15 % від суми кредиту.

Зобов`язання позичальника за цим договором забезпечено договором застави транспортного засобу, який укладено між ОСОБА_1 і ТОВ «Порше Мобіліті» 06 червня 2012 року (а. с. 25-30, т. 1), за яким товариству передано в заставу транспортний засіб марки «Porsche», модель «Cayenne», номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна - 3 598 куб. см, 
рік випуску - 2012.

Суд першої інстанції встановив, що з квітня 2013 року ОСОБА_1 почав виконувати свої зобов`язання за договором щодо сплати щомісячних платежів з порушенням строків виконання таких зобов`язань, що підтверджується зведеною обліковою випискою від 02 листопада 2017 року (а. с. 34-38, т. 1).

19 лютого 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» направило ОСОБА_1 вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором (а. с. 39, т. 1), за якою протягом 
30 (тридцяти) календарних днів з дати її одержання позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту та сплатити заборгованість.

Зазначену вимогу ОСОБА_1 не отримав, і вона повернулася 
з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з пунктом 3.3 умов кредитування, якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

У матеріалах справи є зведена облікова виписка з рахунка клієнта ОСОБА_1 , додана до позову та до заяви про збільшення позовних вимог (а. с. 34-38, т. 1, 39-43, т. 3).

Суд першої інстанції встановив, що загальна сума заборгованості позичальника перед кредитором станом на 30 жовтня 2019 року становить 
1 994 059,29 грн (основна сума заборгованості, збитки, витрати на страхування предмета застави, штраф, 3 % річних, інфляційні втрати).

28 квітня 2015 року приватний нотаріус Хижняк А. М. вчинив виконавчий напис № 559 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог ТОВ «Порше Мобіліті».

05 червня 2015 року державний виконавець Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрив виконавче провадження № НОМЕР_4 щодо примусового звернення стягнення 
на предмет застави на підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року 
у справі № 755/14101/16-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 
28 квітня 2015 року за заявою ТОВ «Порше Мобіліті» приватним нотаріусом Хижняком А. М. про звернення стягнення на транспортний засіб - автомобіль марки «Posche», модель «Cayenne», кузов № НОМЕР_1 , 
рік випуску - 2012. 

Вказані судові рішення було залишено без змін постановою Верховного Суду 
від 26 вересня 2019 року (провадження № 61-29842св18).

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року у справі 
№ 755/17047/19, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору від 01 червня 2012 року 
№ 50002064 недійсним відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову у справі № 755/17047/19, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що договір споживчого кредиту укладено у письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач ознайомив позивача з орієнтовною сукупною вартості кредиту, реальною процентною ставкою; у додатках до договору кредиту «Загальна умови кредитування» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Звертаючись до суду з цим позовом, з урахуванням заяви про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог, ТОВ «Порше Мобіліті» просило стягнути з ОСОБА_1 , на свою користь:
- основну суму заборгованості у розмірі 854 627,07 грн, з яких: 
794 330,42 грн - залишок основної заборгованості, 60 296,65 грн - прострочена заборгованість;
- збитки у розмірі 110 191,80 грн у зв`язку зі зверненням до спеціалізованих організацій для вжиття заходів для досудового стягнення заборгованості; 
- витрати на страхування предмета застави у розмірі 109 020,29 грн розраховані за період з травня 2015 року до травня 2017 року;
- штраф відповідно до пунктів 8.2, 8.4 кредитного договору;
- 3 % річних за кредитом у розмірі 118 717,96 грн розраховані за період 
з 16 грудня 2014 року до 31 жовтня 2019 року, з 16 січня 2015 року до 
31 жовтня 2019 року, з 16 лютого 2015 року до 31 жовтня 2019 року, 
з 21 березня 2015 року до 31 жовтня 2019 року;
- інфляційні втрати у розмірі 637 678,95 грн.

ОСОБА_1 заявляв клопотання про застосування позовної давності до спірних правовідносин, зокрема у відзиві на позовну заяву 
(а. с. 54-64, т. 3). Відповідні доводи містилися і в поданій ним апеляційній скарзі (а. с. 128-133, т. 5).

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам повною мірою не відповідають.

У пункті 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін 
і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, договір є укладеним, якщо сторони 
в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, 
а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини другої статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

У частині першій статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) 
у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 854 627,07 грн, з яких: 794 330,42 грн - залишок основної заборгованості, 60 296,65 грн - прострочена заборгованість, що підтверджується зведеною обліковою випискою з рахунка клієнта, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

У постанові від 25 травня 2022 року у справі № 645/59/16-ц (провадження № 61-2438св21) Верховний Суд зазначив, що безумовно зведена облікова виписка за рахунком підтверджує лише рух коштів за відповідним рахунком, тобто підтверджує, скільки коштів було сплачено позичальником.

Суди не встановили обставин, за яких надана кредитором зведена облікова виписка з рахунка боржника є неналежним доказом існування кредитної заборгованості. Такі обставини заявник у касаційній скарзі теж не спростував.

Водночас, з матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 надавав позивачу пропозицію про укладення мирової угоди, визнав факт неповного погашення заборгованості за кредитним договором, не заперечував проти достовірності інформації, яка міститься у рахунках-фактурах, наданих ТОВ «Порше Мобіліті» на підтвердження заборгованості за кредитним договором.

Із цих підстав Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неналежність такого доказу, як зведена виписка за рахунком боржника.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 854 267,07 грн, оскільки доводи касаційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.

Правильним також є висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафів відповідно до пунктів 8.2 і 8.4 кредитного договору в сумі 163 823,22 грн.

Разом з цим, стягуючи з ОСОБА_1 штрафи відповідно до 
пунктів 8.2 і 8.4 кредитного договору в сумі 163 823,22 грн, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на таке.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_1 заявляв клопотання про застосування позовної давності до спірних правовідносин, зокрема 
у відзиві на позовну заяву. Відповідні доводи містилися і в поданій ним апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, 
є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну
і спеціальну.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18) дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Оскільки, за обставин справи, що переглядається, строк користування кредитом позивач змінив відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України з 01 червня 2017 року на 19 лютого 2015 року (дата направлення вимоги щодо дострокового повернення боргу), то кінцевий строк для звернення з позовною заявою про стягнення штрафу - 19 лютого 2015 року, проте з таким позовом товариство звернулось 10 листопада 2017 року, тобто з пропуском строку, установленого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, що 
є підставою для відмови в позові в цій частині.

За таких обставин доводи касаційної скарги в частині оскарження судових рішень про незаконне стягнення штрафу в розмірі 163 823,22 грн 
є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а оскаржувані судові рішення в цій частині - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Щодо стягнення збитків

Статтею 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом статей 614, 623 ЦК України, стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. 

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.

Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 
11 червня 2020 року у справі № 464/4017/16-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 756/14398/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 198/527/18-ц та від 
17 січня 2024 року у справі № 216/2147/17. 

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані 
з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку 
з порушенням.

У цій справі позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення збитків на підставі статті 22 ЦК України. 

Під збитками, завданими неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором від 01 червня 2012 року № 5002064, у цій справі позивач визначив суму, сплачену до спеціалізованих органів, а саме: Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Тріпл Сі» 
і Товариства з обмеженою відповідальністю «Лексюстконтракт» для вжиття заходів досудового стягнення заборгованості за договором, зокрема, вчинення виконавчого напису, відкриття виконавчого провадження та його супроводження, у розмірі110 191,80 грн.

Витрати позивача у сумі 110 191,80 грн (з урахуванням податку на додану вартість) були понесені позивачем у зв`язку із зверненням ТОВ «Порше Мобіліті» для юридично-консультаційних послуг щодо стягнення заборгованості та повернення предмета застави, а саме вчиненням виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

При цьому, як відомо з матеріалів справи, вчинений 28 квітня 2015 року приватним нотаріусом Хижняком А. М. виконавчий напис, зареєстрований за № 559, яким звернено стягнення на втомобіль марки «Porsche», моделі - «Cayenne», номер (шасі, кузова) НОМЕР_2 , рік випуску - 2012, державний номерний знак НОМЕР_3 , рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року та постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року, визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Виходячи із зазначеного, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 110 191,80 грн, оскільки такі витрати не відповідають ознакам збитків, що визначені частиною другою статті 22 ЦК України, та не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 643/15625/17 (провадження № 61-14234св19), на яку 
є посилання в касаційній скарзі.

За таких обставин доводи касаційної скарги в частині оскарження судових рішень про незаконне стягнення збитків у розмірі 110 191,80 грн 
є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а оскаржувані судові рішення в цій частині - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Щодо стягнення витрат на страхування предмета застави

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження 
№ 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору 
в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за сталою практикою Верховного Суду, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця 
в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див., зокрема пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18)).

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження 
№ 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи 
в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає стаття 625 цього Кодексу.

За обставин справи, що переглядається, строк користування кредитом був змінений відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України з 01 червня 2017 року на 19 лютого 2015 року (дата направлення вимоги щодо дострокового повернення боргу).

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення витрат на страхування предмета застави у розмірі 109 020,29 грн, оскільки нарахування за кредитним договором компенсації страхових платежів відповідно до пункту 5.6 договору, які були обчислені після 19 лютого 2015 року (тобто після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту), є незаконним, оскільки після пред`явленням вимоги про дострокове стягнення заборгованості кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, тому товариство втратило право нараховувати інші платежі за договором (крім 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України).

Подібний висновок щодо стягнення страхових платежів зроблено у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 357/744/17 (провадження № 61-4503св21), на яку є посилання в касаційній скарзі.

Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги в частині оскарження судових рішень про незаконне стягнення витрат на страхування предмета застави в розмірі 109 020,29 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а оскаржувані судові рішення в цій частині - скасуванню 
з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Щодо стягнення інфляційних втрат

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річнихвходять до складу грошового зобов`язання 
і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене 
у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. 

Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. 

Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі. 

За загальним правилом, при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис 
в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) вказано, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не 
в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях 
з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. 

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 361/4822/18 (провадження № 61-12756св19) зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог ТОВ «Порше Мобіліті» про стягнення з позичальника інфляційних втрат, дійшов правильного висновку, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору є грошові кошти в гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. 

У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19) вказано, що суд апеляційної інстанції, стягуючи з позичальника на користь ТОВ «Порше Мобіліті» інфляційні втрати, не врахував, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору 
є грошові кошти, виражені в гривнях (99 699,36 грн та 29 353,40 грн) 
з визначенням еквіваленту в іноземній валюті (12 225,55 дол. США та 
3 204,52 дол. США відповідно), а тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Отже, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення інфляційних втрат у розмірі 57 173,03 грн. Посилання позивача у відзиві на те, що суд апеляційної інстанції стягнув заборгованість за кредитом станом на дату відправлення ним вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, а тому він має право на інфляційні втрати, нараховані після дати відправлення вимоги є необґрунтованими, оскільки можливість стягнення інфляційних втрат залежить від вираження валюти у самому договорі, а не від стягнення судом кредиту відповідно до обмінного курсу гривні на відповідну дату. 

Указаний підхід щодо неможливості стягнення інфляційних втрат за укладеними між ТОВ «Порше Мобіліті» та позичальниками кредитними договорами, предметом яких були кошти, виражені в гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, з огляду на те, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції були відновленні еквівалентом іноземної валюти, є усталеним у практиці Верховного Суду 
(див. також постанови Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 540/974/15 (провадження № 61-9133св19), від 02 червня 2021 року у справі № 204/5296/15 (провадження № 61-12110св19), від 21 липня 2021 року 
у справі № 310/9979/15 (провадження № 61-11782св20) та від 20 грудня 
2023 року у справі № 752/4079/16-ц (провадження № 61-7168св23). 

Однак у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у згаданих постановах Верховного Суду, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору є грошові кошти 
в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, а тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не підлягали стягненню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції були відновлені еквівалентом іноземної валюти. 

Отже, суди неправильно застосували положення частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про можливість стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу в гривні з визначенням еквіваленту 
в іноземній валюті.

За таких обставин доводи касаційної скарги в частині оскарження судових рішень про незаконне стягнення інфляційних втрат у розмірі 637 678,95 грн 
є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а оскаржувані судові рішення в цій частині - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в частині позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення збитків, витрат на страхування, штрафу та інфляційних втрат слід скасувати й ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволення цих вимог.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в частині позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення основної суми боргу слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення збитків, витрат на страхування, штрафу та інфляційних втрат скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення збитків, витрат на страхування, штрафу та інфляційних втрат відмовити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення основної суми боргу залишити без змін.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 
2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська     	
Судді: 	І. А. Воробйова    	
	А. Ю. Зайцев    	
	Є. В. Коротенко     	
	В. М. Коротун