ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2026 р.
м. Київ
Справа № 906/104/26 

Суддя Черногуз А.Ф., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами
за позовом Дочірнього підприємства "Євротранс" Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро" (11500, Житомирська обл., Коростенський р-н, місто Коростень, вул. Білокоровицьке шосе, будинок 3, код 31780974)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Креатор компані" (08130, Київська обл., Бучанський р-н, село Чайки, вул. Чайки Валентини, будинок 16, код 41258800)
про стягнення 37602,06 грн,

ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява ДП "Євротранс" ТОВ "Євро" до ТОВ "Креатор компані" про стягнення 37602,06 грн заборгованості за Договором про надання послуг від 03.02.2025 №03/02-2.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.02.2026 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Через систему «Електронний суд» 01.05.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково визнає позовні вимоги в частині основного бору, в іншій частині позовних вимог просить відмовити або зменшити їх до нуля.
Дослідивши підстави для поновлення пропущеного строку для прийняття відзиву, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість. Поданий відзив сприятиме повному та всебічному розгляду справи.
Через систему «Електронний суд» 06.05.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечував проти доводів викладених у відзиві на позов, просить задовольнити позовні вимоги повністю.
Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін.
03.02.2025 між ДП «Євротранс» ТОВ «Євро» (Виконавець) та ТОВ «Креатор компані» (Замовник) укладено Договір про надання послуг №03/02-3 (далі – Договір), який підписано в електронній формі через сервіс електронного документообігу із застосуванням кваліфікованих електронних підписів та печаток.
Відповідно до умов Договору Виконавець зобов`язався надавати Замовнику послуги з демонтажу будівель та перевезення побутового сміття, а Замовник – приймати та оплачувати такі послуги. Вартість послуг визначена у розмірі 350,00 грн за 1 мі, а загальна сума Договору формується за фактом наданих послуг.
На виконання умов Договору позивачем у період з 07.02.2025 по 11.02.2025 надано відповідачу відповідні послуги, що підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) №1 від 23.07.2025, товарно-транспортними накладними та іншими первинними документами, підписаними сторонами в електронному вигляді. Зазначений акт підписано відповідачем 04.08.2025.
Часткова оплата за надані послуги здійснена відповідачем 18.02.2025 у сумі 50000 грн на підставі виставленого рахунку. Водночас, як зазначає позивач, у повному обсязі вартість наданих послуг відповідачем не оплачена.
Згідно з актом звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2025, підписаним сторонами, за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 28400 грн. Вимога позивача про сплату заборгованості від 22.10.2025, направлена відповідачу, залишена останнім без відповіді та задоволення.
У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем також нараховано пеню, інфляційні втрати, 15% річних та штраф відповідно до умов Договору та норм чинного законодавства.
Позивач зазначає, що належним чином виконав свої зобов`язання за Договором, надавши відповідачу обумовлені послуги, що підтверджується підписаними сторонами актами та первинними документами.
На думку позивача, відповідач, підписавши акт приймання-передачі виконаних робіт, прийняв надані послуги без зауважень, однак у порушення умов Договору не здійснив їх оплату у встановлений строк – протягом трьох банківських днів з моменту підписання акта.
Позивач вважає, що наявність заборгованості підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, який підписаний обома сторонами, а також відсутністю заперечень з боку відповідача.
У зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання позивач просить суд стягнути з відповідача: основний борг у розмірі 28 400,00 грн; пеню у сумі 3 979,89 грн; інфляційні втрати у сумі 456,42 грн; 15% річних у сумі 1 925,75 грн; штраф у розмірі 2 840,00 грн.
Загальна сума заявлених до стягнення вимог становить 37 602,06 грн.
Відповідач у поданому відзиві частково визнає позовні вимоги, а саме – у частині стягнення основного боргу за Договором про надання послуг №03/02-3 від 03.02.2025 у розмірі 28400 грн.
Разом із тим, відповідач визнає обставини укладення між сторонами вказаного договору, факт здійснення авансового платежу у сумі 50000 грн, а також факт надання позивачем послуг з демонтажу будівель та перевезення побутового сміття на загальну суму 78400 грн, що підтверджується первинними документами.
Водночас відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у частині стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та процентів річних, посилаючись на таке.
По-перше, відповідач зазначає про неправильне визначення позивачем моменту виникнення обов`язку з оплати наданих послуг. На думку відповідача, датою підписання акта здачі-приймання робіт є дата накладення електронних підписів сторонами, а не дата, зазначена у тексті документа. Відповідач вказує, що акт був підписаний позивачем 31.07.2025, а відповідачем – 04.08.2025, відтак перебіг строку для оплати розпочався 05.08.2025 та закінчився 07.08.2025. У зв`язку з цим, прострочення виконання грошового зобов`язання могло настати не раніше 08.08.2025, а нарахування санкцій за інший період є безпідставним.
По-друге, відповідач посилається на наявність прострочення кредитора, зумовленого порушенням позивачем вимог податкового законодавства. Зокрема, відповідач зазначає, що податкова накладна №61 від 23.07.2025 була зупинена в реєстрації, що позбавило відповідача можливості сформувати податковий кредит. Реєстрацію податкової накладної було відновлено лише 30.10.2025. У зв`язку з цим відповідач вважає, що мав право призупинити виконання свого грошового зобов`язання як зустрічного, а період з 18.08.2025 по 30.10.2025 підлягає виключенню з розрахунку строку прострочення. 
По-третє, відповідач вказує на помилковість розрахунків позивача та їх невідповідність принципам бухгалтерського обліку. За твердженням відповідача, позивачем безпідставно враховано період прострочення тривалістю 165 днів, тоді як фактичний період прострочення, з урахуванням наведених обставин, становить 91 день. У зв`язку з цим відповідач наводить власний контррозрахунок, відповідно до якого сума штрафних санкцій є меншою.
З урахуванням викладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та 15% річних у сумі 9 202,06 грн.
Водночас, у разі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення неустойки, відповідач просить застосувати положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та зменшити розмір штрафних санкцій до мінімального рівня або до нуля, з огляду на наявність прострочення кредитора та відсутність збитків у позивача.
У поданій відповіді на відзив позивач заперечує проти доводів відповідача щодо безпідставності нарахування пені, інфляційних втрат, процентів річних та штрафу.
Щодо початку перебігу строку прострочення позивач зазначає, що відповідно до умов пунктів 3.4– 3.6 Договору приймання-передача наданих послуг здійснюється шляхом підписання сторонами акта приймання виконаних робіт. При цьому замовник зобов`язаний протягом п`яти робочих днів з моменту отримання акта або підписати його, або надати мотивовані заперечення.
Позивач вказує, що акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 від 23.07.2025 був підписаний відповідачем 04.08.2025, а згідно з пунктом 3.8 Договору оплата послуг мала бути здійснена протягом трьох банківських днів після підписання сторонами акта виконаних робіт. Відтак, на думку позивача, прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання настало саме з 08.08.2025, і саме з цієї дати ним здійснено нарахування пені, інфляційних втрат, процентів річних та штрафу.
Також позивач заперечує проти доводів відповідача про наявність прострочення кредитора у зв`язку із зупиненням реєстрації податкової накладної.
Позивач зазначає, що обов`язок відповідача оплатити надані послуги виникає безпосередньо з умов договору та факту належного виконання виконавцем своїх зобов`язань. На думку позивача, зупинення реєстрації податкової накладної не змінює природи основного грошового зобов`язання та не є підставою для невиконання або відстрочення оплати за договором.
Посилаючись на положення статей 901, 903 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, позивач зазначає, що суб`єкти господарювання зобов`язані належним чином виконувати господарські зобов`язання, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або відстрочка його виконання не допускаються, крім випадків, передбачених законом.
У зв`язку з цим позивач вважає необґрунтованими доводи відповідача про неможливість нарахування штрафних санкцій у період зупинення реєстрації податкової накладної та заперечує проти клопотання про зменшення розміру пені та штрафу до нуля.
Крім того, позивач звертає увагу суду на фінансові показники відповідача, зокрема наявність у останнього значного доходу та прибутку за 2025 рік, що, на думку позивача, свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором.
Висновки господарського суду
В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Статтею 11 ЦК України закріплено - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України; у редакції чинній на моменти виникнення спірних правовідносин) є господарський договір.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст 612 ЦК України).
Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 03.02.2025 між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг №03/02-3, за умовами якого позивач зобов`язався надати послуги з демонтажу будівель та перевезення побутового сміття, а відповідач – прийняти та оплатити такі послуги.
Факт укладення договору, його дійсність, а також факт надання позивачем відповідних послуг відповідачем не заперечуються.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору надано відповідачу послуги, що підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) №1 від 23.07.2025, підписаним сторонами, а також іншими первинними документами, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до умов договору оплата наданих послуг мала бути здійснена відповідачем протягом трьох банківських днів після підписання сторонами акта виконаних робіт.
Як встановлено судом, відповідач здійснив часткову оплату наданих послуг, однак у повному обсязі свої грошові зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 28400,00 грн.
Наявність заборгованості у зазначеному розмірі підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, підписаним сторонами, а також визнається відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву.
Відповідно до частини першої статті 75 ГПК України обставини, визнані сторонами, не потребують доказування, якщо суд не має обґрунтованих сумнівів щодо добровільності та достовірності такого визнання.
Оцінивши подане відповідачем визнання позовних вимог у частині стягнення основного боргу, суд дійшов висновку, що воно є чітким, однозначним, не суперечить вимогам закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, а тому підлягає прийняттю судом.
Оскільки відповідач у встановлений договором строк оплату за надані послуги у повному обсязі не здійснив, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 28400 грн.
З огляду на встановлені обставини справи, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог у відповідній частині, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 28400 грн.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 15% річних у розмірі 1925,75 грн, інфляційних втрат у розмірі 456,42 грн, пені у розмірі 3979,89 грн та штраф у розмірі 2840 грн за період з 08.08.2025 по 19.01.2026.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
А отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом).
Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 230 ГК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини 2, 3 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до розділу 4 Договору:
4.1. За невиконання або неналежне виконання обов?язків за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. 
4.2. У випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим Договором Замовнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 (тридцять) календарних днів Замовник додатково сплачує Виконавцю штраф у розмірі 10 (десяти) % від суми заборгованості. 
4.3. Замовник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню, а також 15 (п?ятнадцять) процентів річних від простроченої суми. У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України розмір процентів річних встановлений сторонами у Договорі. 
4.4. Керуючись ст. 259 Цивільного кодексу України, Сторони погодили збільшити до 5 (п?яти) років тривалість позовної давності до вимог, що випливають з цього Договору, у тому числі про стягнення вартості наданих послуг, неустойки (штрафу, пені). 
4.5. Керуючись ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, Сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов?язання припиняється через 5 (п?ять) років від дня, коли зобов?язання мало бути виконане.
4.6. Сплата збитків і штрафних санкцій не звільняє Сторони від належного виконання своїх обов?язків за цим Договором.
Судом встановлено, що акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 був підписаний відповідачем 04.08.2025, а відтак, з урахуванням умов пункту 3.8 Договору, останнім днем виконання відповідачем обов`язку з оплати наданих послуг є 07.08.2025 включно. Таким чином, позивачем правомірно визначено початок періоду прострочення саме з 08.08.2025.
Доводи відповідача про неправомірність визначення позивачем початку періоду прострочення суд відхиляє, оскільки фактично позивачем нарахування штрафних санкцій, інфляційних втрат та процентів річних здійснено саме з 08.08.2025, тобто після спливу передбаченого договором строку для оплати.
Також суд відхиляє доводи відповідача про наявність підстав для звільнення від відповідальності у зв`язку із зупиненням реєстрації податкової накладної.
Суд зазначає, що обов`язок відповідача оплатити належним чином надані послуги виник на підставі укладеного між сторонами договору та не ставився сторонами у залежність від факту реєстрації податкової накладної. Саме по собі зупинення реєстрації податкової накладної не змінює природи основного грошового зобов`язання та не є підставою для невиконання або відстрочення виконання обов`язку з оплати наданих послуг.
Крім того, суд враховує, що відповідачем не надано доказів неможливості виконання грошового зобов`язання, а також не доведено наявності виключних обставин, які могли б бути підставою для звільнення від відповідальності або зменшення розміру штрафних санкцій.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, штрафу, інфляційних втрат та 15% річних, суд встановив, що такий є арифметично правильним, здійсненим відповідно до умов Договору та вимог чинного законодавства.
Водночас суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки відповідачем не доведено ані надмірності заявлених до стягнення сум, ані наявності виняткових обставин, які б свідчили про очевидну неспівмірність відповідальності наслідкам порушення зобов`язання.
З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3979,89 грн, штрафу у розмірі 2840,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 456,42 грн та 15% річних у розмірі 1925,75 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Вирішення питання щодо судових витрат.
Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю.
Керуючись ст. ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Креатор компані" (08130, Київська обл., Бучанський р-н, село Чайки, вул. Чайки Валентини, будинок 16, код 41258800) на користь Дочірнього підприємства "Євротранс" Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро" (11500, Житомирська обл., Коростенський р-н, місто Коростень, вул. Білокоровицьке шосе, будинок 3, код 31780974) основний борг у розмірі 28400 грн, пені у розмірі 3979,89 грн, штрафу у розмірі 2840,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 456,42 грн, 15% річних у розмірі 1925,75 грн та 2662,4 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повне рішення складено та підписано 27.05.2026. 

Суддя А.Ф. Черногуз