КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/3322/14-ц
Провадження № 2/488/90/26  

РІШЕННЯ
Іменем України

01.05.2026 року       м. Миколаїв
Корабельного районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючої по справі судді – Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання — Коваль А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, третьої особи
В провадженні Корабельного районного суду міста Миколаєва перебуває цивільна справа за позовом Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради про витребування земельної ділянки, в якому позивач просить суд витребувати на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 1 000,00 кв. м, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
У липні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі – Миколаївська ОДА) та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі – ДП «Миколаївське лісове господарство») звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування її з незаконного володіння.
Посилаючись на порушення вимог земельного законодавства щодо передачі земельної ділянки неповноважним органом, без її вилучення у попереднього землекористувача – ДП «Миколаївське лісове господарство», порушення встановленої процедури зміни цільового призначення землі, непогодження проекту відведення з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та за відсутності державної експертизи проекту землеустрою, а також на те, що зазначені порушення закону виявлені прокуратурою міста Миколаєва під час проведеної у жовтні 2013 року перевірки додержання вимог земельного законодавства у діяльності ДП «Миколаївське лісове господарство», за результатами якої за ознаками підроблення висновків Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства прокуратурою міста Миколаєва 16 жовтня 2013 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення № 42013160010000048, передбачене частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (далі – КК України), прокурор просив: поновити строк позовної давності; визнати незаконними та скасувати пункт 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/39 та пункти 11, 11.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 березня 2009 року № 33/48 про надання ОСОБА_1 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, та затвердження проекту землеустрою і передачі земельної ділянки у власність; визнати недійсним державний акт на право власності на ім`я
 ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір дарування від 05 серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С. А., зареєстрований у реєстрі за № 1982; витребувати земельну ділянку у ОСОБА_4 , як недобросовісного її володільця, у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство».
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» задоволено.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4  задоволено частково, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» задоволено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2019 року у частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 05 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 865787, виданий 15 травня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 лютого 2022 року справу в частині вирішення вимоги про витребування на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 1 000,00 кв. м, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позиція позивача — Окружної прокуратури міста Миколаєва.
Постановою Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 488/3322/14-ц справу в частині позовних вимог про витребування на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 4810136600:05:001:0054 по АДРЕСА_1 повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції.
Позов у даній справі пред`явлено 24.06.2014 року прокурором Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Повертаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав на необхідність з`ясувати, чи було розпочато будівництво на спірній земельній ділянці, на якій стадії перебуває можливий об`єкт будівництва та чи придатний він до введення в експлуатацію, а також надати оцінку добросовісності/недобросовісності набувача та вирішити питання щодо застосування позовної давності.
Представник позивача зазначає, що спірна земельна ділянка площею 0,1 га (1000 кв. м) з кадастровим номером 4810136600:05:001:0054 відносилась до земель державної власності, земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», а її розпорядження відповідно до ст. 149, ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України належало Миколаївській обласній державній адміністрації як уповноваженому органу держави.
Разом із тим у встановленому законом порядку Миколаївською обласною державною адміністрацією спірна земельна ділянка не вилучалась із постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство», рішення про зміну її цільового призначення не приймалось, а також не приймались рішення щодо її відчуження, що свідчить про відсутність волевиявлення власника — держави — на вибуття зазначеної земельної ділянки з державної власності.
Порушення вимог земельного законодавства при передачі спірної земельної ділянки у приватну власність було виявлено прокуратурою Корабельного району м. Миколаєва у жовтні 2013 року під час перевірки додержання вимог земельного законодавства в діяльності ДП «Миколаївське лісове господарство», за результатами якої 16.10.2013 розпочато кримінальне провадження № 42013160010000048. У зв`язку з цим позивач вказує, що саме з жовтня 2013 року державі стало відомо про порушення її інтересів, а отже перебіг позовної давності відповідно до статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України слід обчислювати з цього часу.
При цьому прокуратура наголошує, що Миколаївська обласна державна адміністрація не брала участі у правовідносинах щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, його погодження чи затвердження, а також у подальшому відчуженні земельної ділянки, не приймала рішень щодо її вилучення та не здійснювала повноважень розпорядника, у зв`язку з чим об`єктивно не могла бути обізнана про порушення раніше проведення перевірки.
Предстаник позивача також зазначає, що органи державної влади та місцевого самоврядування відповідно до ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом, а будь-які погодження інших органів або їх структурних підрозділів не є рішенням належного уповноваженого органу про відчуження земельної ділянки державної власності.
З огляду на викладене позивач вважає, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею власника — держави, без дотримання встановленої законом процедури її вилучення з постійного користування та подальшого розпорядження, адже Миколаївська міська рада поза волею належного власника - держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, без дотримання визначеної законом процедури вилучення з постійного землекористування ДП «Миколаївське лісове господарство», за відсутності висновків спеціально уповноваженого органу лісового господарства та державної експертизи землевпорядної документації, - відчужила спірну земельну ділянку у приватну власність особи, що грубо порушує закон.
Окремо щодо добросовісності набувачів спірної земельної ділянки прокуратура зазначає, що пунктом 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 23/39 від 25.04.2008 ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим безпосередньо у рішенні міської ради вже містилась інформація про належність земельної ділянки до земель лісового фонду.
У виготовленому проекті землеустрою також містяться текстові та графічні матеріали, які підтверджують віднесення земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, зокрема у пояснювальній записці, погодженій Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві № 243 від 28.01.2009, кадастровому плані від 26.01.2009, висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 04.02.2009 та погодженні відділу охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради від 05.02.2008 чітко вказано про відведення земельної ділянки, з кадастровим номером 4810136600:05:001:0054 у власність ОСОБА_1 за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» .
Кадастровий план цієї земельної ділянки в масштабі. 1:1000 (із проекту землеустрою, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 та поданого ним на затвердження до міської ради), містить умовні знаки дерев відповідно до Умовних знаків для топографічних планів масштабів 1:5000, 1:2000, 1:1000, 1:500, затверджених наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 03.08.2001 № 295. Це є додатковим свідченням знаходження дерев на спірній ділянці та обізнаність відповідачів з цим фактом.
Таким чином, ОСОБА_1 був достеменно обізнаний про належність земельної ділянки до земель лісового фонду, які не підлягають передачі у приватну власність для житлової забудови, однак свідомо набув її. У подальшому протягом двох років земельна ділянка була тричі відчужена: спочатку подарована ОСОБА_2 , потім продана ОСОБА_3 , а згодом відчужена на користь ОСОБА_4 , при цьому будівельні роботи на ній не розпочинались.
Водночас, за даними державних актів, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були зареєстровані за однією адресою, а сама земельна ділянка розташована у межах лісового масиву урочища «Жовтневе», що об`єктивно свідчить про можливість та обов`язок усіх набувачів проявити розумну обачність і усвідомити її правовий режим.
Отже, за сукупністю обставин прокуратура вважає, що всі набувачі не можуть вважатися добросовісними, оскільки могли і повинні були знати про незаконність набуття земельної ділянки.
Представник позивача вважав, що витребування спірної земельної ділянки у власність держави не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності фізичних осіб, а навпаки відновить право широкого кола громадян на належний рівень екології, вільного доступу до лісових урочищ.

Позиція відповідача — ОСОБА_4 
08.11.2022 та 16.11.2022 представником відповідача — адвокатом Багдасаровою Г.М. — подано відзив на позовну заяву в редакції від 11.07.2016 з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 488/3322/14-ц.
Станом на момент подання відзиву суб`єктний склад справи визначено наступним чином: позивач — Миколаївська місцева прокуратура № 2, яка діє в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство»; відповідачі — ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; треті особи — ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Предметом позову є поновлення строку позовної давності, визнання причин його пропуску поважними та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у порядку статті 387 ЦК України.
Позовні вимоги відповідач не визнає у повному обсязі та вважає їх безпідставними.
Щодо вимог про поновлення строку позовної давності представник відповідача зазначає, що доводи прокурора про те, що про порушення вимог земельного законодавства стало відомо лише у жовтні 2013 року під час проведення прокурорської перевірки, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявними у матеріалах доказами.
Так, відповідно до стенограми 23-ї сесії Миколаївської міської ради V скликання від 24.04.2008, під час якої розглядалося питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки, у засіданні брав участь прокурор міста Миколаєва Котков В.В. Крім того, зі стенограми 33-ї сесії Миколаївської міської ради V скликання від 24.03.2009 вбачається участь у засіданні старшого помічника прокурора Алексєєва А.П. На думку відповідача, зазначені обставини свідчать про обізнаність органів прокуратури щодо передачі спірної земельної ділянки у приватну власність ще у 2008–2009 роках.
Також відповідач посилається на наявні у матеріалах справи погоджувальні документи, а саме: висновок Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 640 від 01.04.2008 про погодження відведення земельної ділянки державного лісового фонду; висновок Управління Держкомзему у м. Миколаєві № 243 від 28.01.2009; висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Миколаївській області № 01-04/658-05 від 04.02.2009; погодження відділу охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради від 05.02.2009. На переконання відповідача, зазначені документи свідчать про те, що органам державної влади та ДП «Миколаївське лісове господарство» було достеменно відомо про відведення спірної земельної ділянки ще у 2008–2009 роках.
Представник відповідача наголошує, що ДП «Миколаївське лісове господарство» є структурним підрозділом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, а структурні підрозділи Миколаївської обласної державної адміністрації відповідно до статті 42 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» є підзвітними та підконтрольними голові адміністрації. З огляду на це, відповідач вважає, що як Миколаївська обласна державна адміністрація, так і ДП «Миколаївське лісове господарство» були обізнані про передачу земельної ділянки задовго до звернення прокурора до суду.
Крім того, відповідач зазначає, що прокурором не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності, оскільки органи прокуратури були наділені достатнім обсягом повноважень для здійснення перевірки додержання земельного законодавства ще у 2010 році, про що, на думку відповідача, свідчить пункт 8.3 рішення розширеного засідання колегії Генеральної прокуратури України від 24.09.2010 «Про стан додержання вимог земельного законодавства та прокурорського нагляду у цій сфері». Відтак, прокурор, реалізуючи свої повноваження, міг і повинен був виявити обставини, на які посилається у позові, значно раніше.
Щодо вимог про витребування земельної ділянки відповідач зазначає, що прокурором не доведено наявності передбачених статтями 387, 388 ЦК України підстав для віндикації майна, зокрема того, що земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею.
На думку відповідача, наявність погоджень компетентних державних органів та їх посадових осіб, у тому числі погодження Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 640 від 01.04.2008, свідчить про існування прямого волевиявлення держави щодо відведення спірної земельної ділянки. Надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, погодження проекту землеустрою та видача державного акта на право власності, на переконання відповідача, підтверджують, що відповідні державні органи діяли у межах реалізації своїх повноважень та фактично визначили правову долю спірної земельної ділянки.
Також відповідач звертає увагу суду на те, що на спірній земельній ділянці ним здійснено будівництво об`єкта нерухомості. Згідно з декларацією про початок виконання будівельних робіт № МК 082131760648 від 25.06.2013 розпочато будівництво садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до звіту про оцінку майна, ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва становить 98 %, а його вартість — 3 221 760 грн.
У зв`язку з цим відповідач вважає, що задоволення позову призведе до непропорційного втручання держави у його право мирного володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки фактично покладе на нього індивідуальний та надмірний тягар за дії державних органів, які самі погодили передачу земельної ділянки у приватну власність.
Відповідач стверджує, що позбавлення його права власності на земельну ділянку та фактичне позбавлення результатів здійсненого будівництва без виплати будь-якої компенсації порушуватиме принцип справедливого балансу між суспільним інтересом та правом особи на мирне володіння майном.
З огляду на викладене відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову прокурора про поновлення строку позовної давності, визнання причин його пропуску поважними та витребування земельної ділянки площею 1000 кв. м, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, по АДРЕСА_1 на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з подальшою передачею у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство».

24.07.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача — адвоката Багдасарової Г.М. — надійшла заява про застосування у даній справі змін, внесених Законом України № 4292-ІХ від 12.03.2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» до Цивільного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України.
У поданій заяві представник відповідача зазначила, що вказаним Законом внесено зміни, зокрема, до статей 261, 391 Цивільного кодексу України та статті 177 Цивільного процесуального кодексу України, а також визначено особливості дії зазначених змін у часі.
Так, відповідно до частини другої статті 391 ЦК України, у разі якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від наявності чи відсутності у нього відповідних повноважень, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, внаслідок яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння, користування чи розпорядження таким майном підлягають вирішенню на підставі статей 387 та 388 ЦК України.
Крім того, частину восьму статті 261 ЦК України викладено у редакції, відповідно до якої перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права на нерухоме майно, передане з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається з дня державної реєстрації права власності першого набувача.
Представник відповідача зазначає, що право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:001:0054 було зареєстровано за першим набувачем — ОСОБА_1 — 15.05.2009 року, тоді як із позовом прокурор звернувся до суду лише 03.07.2014 року, тобто, на думку відповідача, після спливу трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.
У зв`язку з цим представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а наведені прокурором причини його пропуску не можуть бути визнані поважними, оскільки органам прокуратури та уповноваженим органам державної влади було відомо про передачу спірної земельної ділянки ще у 2008–2009 роках, що, на думку відповідача, підтверджується матеріалами справи, зокрема участю представників прокуратури у пленарних засіданнях Миколаївської міської ради, на яких приймались рішення щодо відведення земельної ділянки.
У заяві зазначено, що станом на момент її подання рішення суду першої інстанції у справі про витребування майна у добросовісного набувача не ухвалено, а справа перебуває на стадії підготовчого провадження, у зв`язку з чим, на думку відповідача, положення Закону № 4292-ІХ підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

30.07.2025 року через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заперечення на заяву адвоката Багдасарової Г.М. від 24.07.2025.
У запереченнях зазначено, що у провадженні Корабельного районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа № 488/3322/14-ц за позовом Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, розташованої по АДРЕСА_1 . Представник позивача зазначає, що позов подано прокурором у липні 2014 року на підставі ст. 387 ЦК України як віндикаційний позов.
Щодо доводів про пропуск строку позовної давності представник позивача вказує, що адвокат Багдасарова Г.М. посилається на положення ст. 261 ЦК України у редакції Закону України № 4292-ІХ від 12.03.2025 та вважає, що прокурором пропущено трирічний строк позовної давності. Також у заяві зазначено, що органи прокуратури були наділені достатніми повноваженнями для виявлення порушень раніше, зокрема у 2010 році, а присутність прокурорів на сесіях міської ради свідчила про їх обізнаність щодо прийняття рішень про відведення спірної земельної ділянки.
У запереченнях зазначено, що наведені доводи є безпідставними, оскільки Закон № 4292-ІХ визначає вичерпний перелік положень, які мають зворотну дію в часі, при цьому положення ч. 8 ст. 261 ЦК України щодо перебігу позовної давності до таких не належать. Представник позивача вказує, що Закон набрав чинності 09.04.2025, тоді як спірні правовідносини виникли у 2009 році, а позов подано 03.07.2014. Також зазначено, що порушення законодавства при передачі земельної ділянки лісового фонду були виявлені прокуратурою під час перевірки у жовтні 2013 року, за результатами якої 16.10.2013 розпочато кримінальне провадження. У зв`язку з цим представник позивача вважає, що саме з жовтня 2013 року слід обчислювати перебіг позовної давності. Крім того, у запереченнях зазначено, що присутність прокурора на сесіях міської ради сама по собі не свідчить про обізнаність щодо порушення інтересів держави та не покладала обов`язку на проведення перевірки без наявності відповідних підстав.
Щодо добросовісності набуття спірної земельної ділянки представник позивача зазначає, що у проекті землеустрою та супровідній документації містилась інформація про належність земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення ДП «Миколаївське лісове господарство». Також вказано, що у кадастровому плані були відображені умовні позначення дерев, що свідчило про розташування земельної ділянки у лісовому масиві.
У запереченнях зазначено, що ОСОБА_1 був обізнаний про належність земельної ділянки до земель лісового фонду, після чого спірна земельна ділянка упродовж короткого часу неодноразово відчужувалась між фізичними особами, зокрема між особами, які проживали за однією адресою. Представник позивача вказує, що земельна ділянка розташована у лісовому урочищі «Жовтневе», а її природні властивості об`єктивно свідчили про належність до земель лісогосподарського призначення.
З огляду на наведене представник позивача вважає, що ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки

30.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» представником позивача подано заяву, у якій зазначено, що підставою для пред`явлення позову стало порушення інтересів держави при відведенні земельної ділянки у приватну власність, яка належить до земель державного лісового фонду, де не передбачено будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Представник позивача вказав, що позов пред`явлено прокурором у червні 2014 року, а позовні вимоги визначено відповідно до вимог закону та сталої судової практики, яка існувала на той час, зокрема на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.
У заяві зазначено, що під час розгляду справи неодноразово змінювались положення законодавства та судова практика щодо способів захисту порушеного права. Зокрема, представник позивача послався на Закон України №4292-ІХ від 12.03.2025 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача», яким викладено у новій редакції ст. 388 ЦК України та внесено зміни до ст. 391 ЦК України. З огляду на зазначені зміни та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, представник позивача вказав, що належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави є витребування спірної земельної ділянки саме від ОСОБА_4 як останнього набувача на підставі ст. 387 ЦК України, без необхідності окремого оскарження рішень органів місцевого самоврядування, договорів чи записів державної реєстрації.
Також у заяві наведено доводи щодо недобросовісності усіх набувачів спірної земельної ділянки, у тому числі ОСОБА_4 . Представник позивача зазначив, що у рішенні Миколаївської міської ради від 25.04.2008 №23/39, проекті землеустрою, пояснювальній записці, кадастровому плані та інших документах прямо вказувалось про належність земельної ділянки до земель ДП «Миколаївське лісове господарство». Крім того, зазначено, що земельна ділянка розташована у межах лісового урочища «Жовтневе», має видимі природні ознаки земель лісогосподарського призначення та використовується мешканцями міста як рекреаційна територія загального користування.
Представник позивача також зазначив, що спірна земельна ділянка неодноразово відчужувалась між фізичними особами, частина з яких проживали за однією адресою, що, на думку заявника, може свідчити про створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. У заяві вказано, що ОСОБА_4 , проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про належність земельної ділянки до земель лісового фонду та ризики її набуття.
Окрім того, представник позивача зазначив, що за даними порталу «Опендатабот», створеного для доступу до державних баз даних громадян і бізнесу, ОСОБА_7 (чоловік ОСОБА_2 ) та ОСОБА_4 були бенефіціарними власниками ТОВ «Європромсклад» (код ЄДРПОУ 39765644). Також у заяві вказано, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у власності ОСОБА_4 перебуває земельна ділянка з кадастровим номером 4810136600:07:097:0018 та житловий будинок загальною площею 232 кв.м по АДРЕСА_2 .
Крім того, представник позивача послався на те, що після відкриття провадження у справі ОСОБА_4 здійснювалось будівництво житлового будинку на спірній земельній ділянці, що, на думку заявника, підтверджує усвідомлення сумнівності правових підстав набуття земельної ділянки та ризику її витребування.
У зв`язку з викладеним представник позивача просив суд витребувати від ОСОБА_4 на користь Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 1000 кв.м, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, розташовану по АДРЕСА_1 , на підставі ст. 387 ЦК України.

Позиція позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»
19.08.2025 року через підсистему «Електронний Суд» від предстанвика позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» — Середи Н.В., надійшла заява про розгляд спави без участі представника ДП "Ліси України". Позовні вимоги заявлені позивачем підтримуємо в повному об`ємі та просимо їх задовольнити.
Інших заяв, клопотань, заперечень чи пояснень від учасників справи до суду не надходило.

У судовому засіданні представник позивача — прокурор Ярош Н.С. підтримала заявлений позов у повному обсязі, просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та подані на їх підтвердження докази. 
У судовому засіданні представник відповідача — Багдасаровою Г.М. проти задоволення позову заперечували, зазначаючи що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведені належними і допустимими доказами.
Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені своєчасно та належними чином, причини їх неявки суду не відомі.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Процесуальні дії суду.
Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва суду від 20.06.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 09.11.2022 року задоволено клопотання представника заявника ОСОБА_8 про витребування доказів у цивільній справі за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради та витребування земельної ділянки. Витребувано від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурії Світлани Анатоліївни (адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Фалєєвська, 1) копію договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1100, укладеного 08.05.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.02.2024 р. було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 — адвоката Багдасарової Галини Маратівни про призначення земельно-технічної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження по справі на час проведення судової експертизи зупинено.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06.11.2024 року провадження у цивільній справі поновлено, у зв`язку з тим, що 29.10.2024 р. через канцелярію суду від експерта Київського НДІСЕ надійшов лист про залишення ухвали суду без виконання через невиконання клопотання експерта щодо забезпечення прибуття на місцевість для обстеження об`єкту дослідження, ненадання додаткових відомостей та не здійснення оплати вартості дослідження. 
05.12.2024 року Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва до участі у справі в якості правонаступника позивача залучено Окружну прокуратуру міста Миколаєва.
05.12.2024 року Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 — адвоката Багдасарової Галини Маратівни про призначення земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, проведення якої доручено експертам Київського відділення національного наукового центру “Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса” Міністерства юстиції України (03118, м. Київ, вул. Костанайська 6). Провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.06.2025 року провадження у цивільній справі поновлено, у зв`язку з тим, що 16.06.2025 року Київським відділенням національного наукового центру “Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса” Міністерства юстиції України на адресу Корабельного районного суду м. Миколаєва були повернуті матеріали цивільної справи разом із повідомленням про неможливість проведення експертизи у зв`язку відсутністю оплати вартості проведення експертизи станом на 02.06.2025 року.
31.07.2025 року Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва до участі у справі в якості правонаступника Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» залучено Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України».
Ухвалою суду від 31.10.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 — адвоката Багдасарової Галини Маратівни про залишення позовної заяви без руху та зобов`язання заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва Д. Чобану внести на депозитний рахунок суду кошти на підставі експертно-грошової оцінки земельної ділянки площею 1 000,00 кв. м, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухалою суду від 17.12.2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судвого розгляду по суті. 

Мотивувальна частина
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини.
Судом встановлено, наступне.
Постановою Ради Міністрів Української РСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією грунтів у Миколаївській області» державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства передано 17 789,9 га земельних угідь в Миколаївській області, у тому числі 4 161,1 га лісів і лісонасаджень, 8 685,3 га еродованих пасовищ і 4 943,4 га непридатних земель з користування колгоспів /за згодою загальних зборів членів колгоспів і радгоспів Миколаївської області, у тому числі і урочище «Жовтневе», до складу якого входить спірна ділянка. Спірна земельна ділянка розташована у кварталі 43 урочища «Жовтневе» Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство» на території земель лісового фонду, що підтверджується картографічними матеріалами, зокрема кадастровою картою землекористування радгоспу ім. Карла Маркса, яка є частиною лісовпорядкувального планшету 1973 року.
Пунктом 29 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року № 23/39 ОСОБА_1 наданий дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000,00 кв. м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .
Пунктами 11 та 11.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 березня 2009 року № 33/48 затверджений проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1 000,00 кв. м, включивши її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на АДРЕСА_1 .
На підставі зазначених рішень міської ради, 15 травня 2009 року
 ОСОБА_1 виданий державний акт, серія ЯЖ № 865787 на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010900100826.
Зазначена земельна ділянка надана ОСОБА_1 за рахунок земель державного лісового фонду урочища «Жовтневе», та перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», що підтверджується повідомленням Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 08 травня 2014 року № 131, повідомленням Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 07 травня 2014 року № 666, повідомленням ДП «Миколаївське лісове господарство» від 01 квітня 2014 року № 214.
05.08.2010 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування земельної ділянки за реєстр. № 1982, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. Згідно цього договору власником спірної земельної ділянки стала ОСОБА_2 , яка згодом отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 910583 від 05.10.2010 р., який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011049800799.
11.10.2011 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстр. № 3405, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. Згідно цього договору власником спірної земельної ділянки стала ОСОБА_3 , яка згодом отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 841613 від 13.04.2012 р., який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 481010001002061.
08.05.2012 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстр. № 1100, за умовами якого ОСОБА_4 набув у власність земельну ділянку, кадастровий номер 4810136600:05:001:0054, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 914280 від 05.07.2012 р., який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 481010001002322.
Таким чином,  початково спірна земельна ділянка була набута у власність ОСОБА_1 у порядку приватизації; надалі на підставі договору дарування вона перейшла у власність ОСОБА_2 , яка на підставі договору купівлі-продажу оплатно відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_3 ; останній її власник – ОСОБА_4 набув спірну земельну ділянку на підставі оплатного правочину – договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки.
В матеріалах справи міститься інформація Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області щодо направлення прокуратурі Корабельного району м. Миколаєва копії декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої за № МК 082131760648 від 25.06.2013, по об`єкту «Будівництво садибного (індивідуального) житлового будинку» за адресою: АДРЕСА_1 . Також у матеріалах справи зазначено, що на спірній земельній ділянці збудовано об`єкт незавершеного будівництва — житловий будинок готовністю 98%, будівництво якого розпочато у 2013 році.

Мотиви суду
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За приписами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує,чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з ст. 1 Протоколу № 1 до ЄКПЛ передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено поняття права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності, але діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадках і в порядку, встановлених законом.
Таким чином, власність не тільки надає переваги власнику, а й покладає на нього низку обов`язків перед суспільством та державою. Поняття "власність зобов`язує" пов`язане з принципом поєднання інтересів власника та інших осіб, обов`язком використовувати власність у своїх інтересах з неухильним обов`язком поважати інтереси всього суспільства.
Разом із тим, при вирішенні вказаних позовних вимог обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право мирного володіння спірною земельною ділянкою.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Відповідно ж до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема, до свого майна. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо таке втручання не здійснене "згідно із законом", не переслідує легітимну мету чи не є "необхідним у демократичному суспільстві" (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Позов прокурора в цій справі стосується захисту суспільного інтересу у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю та збереження земель, зайнятих лісами, недопущення зміни цільового призначення земель.
Так, суспільний інтерес спирається на норми закону.
Відповідно до ст. 13 Конституцій України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатств Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Стаття 1 ЛК України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України (тут і далі – у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет : складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства – у частині використання й охорони лісового фонду (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).
Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.
Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 31 ЛК України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території.
Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Частиною 6 ст. 149 ЗК України право вилучати земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення надано обласним державним адміністраціям.
З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що земельні ділянки зайняті лісами є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства.
Крім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель лісового фонду з дотриманням відповідного, визначеного законодавцем порядку.
Проте, встановлено, що Миколаївською міськрадою було передано у власність спірну земельну ділянку з порушенням встановленого законом порядку та фактично зі зміною її цільового призначення.
Частиною 4 ст. 20 ЗК України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства. 
Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась для цілей, не пов`язаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. 
Однак, за інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 639 від 01.04.2008 р. проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки погоджувався за умови відшкодування збитків ДП «Миколаївське лісове господарство» згідно з проведеним розрахунком, доказів відшкодування таких збитків матеріали справи не містять.
Таким чином, Миколаївською міською радою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, було вилучено у законного землекористувача спірну земельну ділянку та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою.
Водночас, перевіряючи дотримання принципу пропорційності легітимній меті, тобто розумного співвідношення між інтересами суспільства та інтересами особи, право якої зазнає втручання, суд вважає за необхідне надати оцінку діям та бездіяльності органів влади у спірних правовідносинах.
В Законі України від 12 березня 2025 року №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі – Закон № 4292-ІХ, який набув чинності 09 квітня 2025 року, статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Наведена норма захищає права добросовісного набувача в разі витребування в нього майна державним органом відповідно до статті 388 ЦК України.
На підставі Закону №4292-ІХ оновлено й редакцію статті 388 ЦК України, відповідно до частини третьої якої держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
Законодавець передбачив компенсацію добросовісному набувачеві у випадку задоволення позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади.
Також Законом №4292-ІХ статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
Вказані положення передбачають оцінку правомірності втручання держави, зокрема, у право володіння кінцевого набувача, в тому числі на предмет необхідності виплати компенсації, незалежно від способу захисту, обраного позивачем.
Із системного аналізу вказаних норм випливає, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд ухвалює рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, ухвалюючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади (постанова Верховного Суду від 28 січня 2026 року у cправі №922/2555/21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі №908/2388/21 суд зазначив про необхідність оцінки добросовісності кінцевого набувача, пропорційності застосовуваних до нього засобів та можливості відшкодування кінцевому набувачеві збитків за негаторним позовом.
Отже, повернення земельної ділянки, зокрема водного фонду, територіальній громаді в особі органу місцевого самоврядування, підпадає під визначені статтею 390 ЦК України у редакції Закону № 4292-IX (був чинним на час розгляду справи судом першої інстанції) умови компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві незалежно від способу вилучення земельної ділянки у кінцевого набувача на користь держави (витребування чи повернення) (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі №545/2585/23).
Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Водночас добросовісність є загальною засадою цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а її оцінка є обов`язковою складовою вирішення спору про витребування майна. Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, встановлення добросовісності зареєстрованого володільця має значення як для застосування статей 387, 388 ЦК України, так і для оцінки пропорційності втручання у право власності (зокрема, пункти 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункти 46.1–46.2 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
З огляду на викладене, посилання прокурора на окремі матеріали справи не є безумовним доказом недобросовісності набувача, оскільки саме по собі формальне відображення певних відомостей не виключає презумпції добросовісності та не доводить обізнаність особи про незаконність вибуття майна. 
Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_4 набув спірну земельну ділянку внаслідок послідовного відчуження земельної ділянки між фізичними особами.
Відтак посилання прокурора на недобросовісність ОСОБА_4 як набувача спірної земельної ділянки не підтверджуються належними та допустимими доказами та ґрунтуються переважно на припущеннях.
За таких обставин суд не погоджується з доводами про недобросовісність набувача виключно з підстав наявності загальних ознак чи припущень щодо його обізнаності про правовий режим земельної ділянки, оскільки такі висновки повинні ґрунтуватися на належних, допустимих та достатніх доказах, що беззаперечно підтверджують знання або можливість знання про незаконність набуття майна.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (стаття 6 Конституції України).
Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті в межах компетенції.
У справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника.
Узаконення права власності на спірну земельну ділянку стало можливим саме завдяки послідовним діям органів влади, які, таким чином визнали правовий статус спірної земельної ділянки - ОСОБА_1 як її власника.
Матеріали справи містять копії стенограми 23-ї сесії Миколаївської міської ради V скликання першого пленарного засідання від 24 квітня 2008 року, на засіданні був присутній прокурор міста, який брав участь у роботі сесії, копія стенограми 33-ї сесії Миколаївської міської ради V скликання першого пленарного засідання від 24 березня 2009 року, на засіданні був присутній старший помічник прокурора, який брав участь у роботі сесії, копія висновку Миколаївського управління лісового та мисливського господарства від 01 квітня 2008 року № 640 погоджено відведення земельної ділянки державного лісового фонду, висновок Управління Держкомзему у м. Миколаєві №243 від 28 січня 2009 року про погодження відвести спірну земельну ділянку у власність, за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», висновок від 04 лютого 2009 року №01-04/658-05 Державне управління охорони навколишнього природного середовища в м. Миколаєві, крім інших, погодило й ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд. 05 лютого 2009 року, враховуючи висновок служби охорони культурної спадщини Миколаївської обласної державної адміністрації від 24 грудня 2008 року, відділ охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради вважав за можливе погодження наданого проекту відведення земельної ділянки та відведення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство».
Тобто особа у взаємовідносинах із суб`єктами владних повноважень може презюмувати, що їх рішення та дії відбуваються в межах законодавчого поля і на таку особу не покладено обов`язку перевіряти саме законність дій відповідних органів влади чи місцевого самоврядування. Це є виключно правом приватної особи.
У вказаній справі «помилка» під час виділення земельної ділянки первісному набувачеві була допущена державним органом. 
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів під час виконання ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони під час виконання своїх повноважень припустилися помилки.
Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб.
Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів.
Прокурор не навів обґрунтованих і достатніх мотивів наявності виняткових обставин у розумінні останньої практики ЄСПЛ, за яких повна відсутність компенсації може вважатися виправданою згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та з урахуванням принципів розумності і справедливості.
Вказане у сукупності свідчить, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна, що йому належить. 
Добросовісний набувач, крім відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна. (Постанова ВП ВС від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19). Він може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб, допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із нерухомим майном.
Перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій органу місцевого самоврядування не відповідає засадам, закріпленим, як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та тягне можливість зловживання своїми правами органами державної влади та місцевого самоврядування.
Отже, фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства перекладаються на фізичну особу. Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України, та є надмірним тягарем, що покладається на приватну особу у правовідносинах з органом, який наділений владними повноваженнями та який має відповідні інструменти і зобов`язаний діяти відповідно до вимог закону.
Таким чином, у разі витребування спірної земельної ділянки, помилка буде виправлена лише за рахунок відповідача, якого вона стосується, хоча ситуація, в якій опинився відповідач, не була створена лише ним самим.
Тобто позбавлення відповідача земельної ділянки без відповідної майнової компенсації, незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.
Перевіряючи дотримання "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України" констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 45). ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічного висновку дійшов ЄСПЛ у рішенні від 11.01.2024 у справі «Шмаков проти України», зазначивши, що позбавлення особи права власності без виплати компенсації, співмірної вартості майна, порушує справедливий баланс між суспільним інтересом та правом особи на мирне володіння майном. Суд також наголосив, що принцип належного урядування покладає на державні органи обов`язок забезпечити належне відшкодування добросовісному набувачу (з посиланням, зокрема, на рішення у справах «Vassallo v. Malta», № 57862/09, та «Kryvenkyy v. Ukraine», № 43768/07).
Подібна правова позиція викладена й у рішенні ЄСПЛ у справі «NA and Others v. Turkey», № 37451/97, де Суд зазначив, що позбавлення майна в суспільних інтересах може переслідувати легітимну мету, однак відсутність компенсації, розумно співмірної вартості майна, як правило, становить непропорційне втручання у право власності.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15, від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16 та від 20 травня 2020 року у №199/8047/16.
У цьому аспекті заслуговує на увагу рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011, яким підтверджено застосування принципу «належного урядування» у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У п. 70–71 Суд зазначив, що державні органи зобов`язані забезпечити процедури, які мінімізують ризик помилок і гарантують юридичну визначеність у майнових правовідносинах. Водночас виправлення державою власних помилок не може непропорційно порушувати права осіб, які добросовісно покладалися на дії держави, а ризик таких помилок має нести держава, а не приватні особи. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року)…» 
Щодо застосування строків позовної давності слід вказати наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, наступного за днем, коли настала подія, з якою пов`язано його початок. У постанові від 22.06.2017 року у справі №6-1047цс17 (про витребування майна) Верховний Суд України зазначив, що до позовних вимог про витребування майна на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що інститут позовної давності спрямований на забезпечення юридичної визначеності, стабільності правовідносин та захист відповідачів від прострочених вимог (зокрема, рішення у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom», пункт 51).
Разом з тим, застосування строків позовної давності підлягає застосуванню лише щодо обґрунтованих позовних вимог, і у разі їх необґрунтованості суд відмовляє у позові з відповідних підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц.
Враховуючи викладене вище суд вважає, що задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, становитиме непропорційне втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, покладе на відповідача надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30.07.2025 у справі № 487/3703/22.
Таким чином суд доходить до висновку, що у задоволенні позову заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про витребування земельної ділянки слід відмовити. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».
Керуючись ст.ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради про витребування земельної ділянки — відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: Окружна прокуратура міста Миколаєва в інтересах держави код ЄДРПОУ: 02910048, адреса: Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Вадима Благовісного, 73;
Позивач: Миколаївська обласна державна адміністрація, код ЄДРПОУ 00022579; адреса: 54009 м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22;
Позивач: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», код ЄДРПОУ: 44768034; адреса: 01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, 9А;
Відповідач: Миколаївська міська рада, , код ЄДРПОУ 04056612, адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20;
Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ;
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: невідомо, адреса: АДРЕСА_4 ;
Третя особа без самостійних вимог:  ОСОБА_5 , АДРЕСА_6 , РНОКПП: невідомий.
Третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_6 , АДРЕСА_7 , РНОКПП: невідомий.

Повний текст судового рішення складено 21.05.2026 року.

Суддя Я.А. Чернявська