ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 752/15770/24
провадження № 61-9103cв25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року у складі судді Кордюкової Ж. І., додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року у складі судді Кордюкової Ж. І., постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Євграфової Є. П., Левенця Б. Б. та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Євграфової Є. П., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро», Банк) про захист прав споживачів шляхом визнання умов кредитного договору недійсними, зобов`язання вчинити дії.
Позовну заяву мотивував тим, що 22 квітня 2019 року між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро» укладено кредитний договір № 22032000199782, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати йому як позичальнику кредит у розмірі 148 800,00 грн.

Пунктом 1.2 цього кредитного договору встановлена процентна ставка, яка є фіксованою та нараховується у наступному розмірі, на строкову заборгованість за кредитом 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56 % річних.

Також, пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що він як позичальник Банку сплачує щомісячну комісію за обслуговування кредиту з 22 жовтня 2019 року до 21 лютого 2021 року - 3 % від суми кредиту, з 22 лютого 2021 року до 21 травня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту, з 22 травня 2022 року до 21 серпня 2023 року - 1,5 % від суми кредиту, з 22 серпня 2023 року до 22 жовтня 2024 року - 0,925 % від суми кредиту.

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору Банк формує графік платежів, який викладено в розділі 4 зазначеного договору. У стовпці № 8 графіку платежів передбачено обов`язок щомісячної сплати суми за «розрахунково-касове обслуговування» кредиту.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору клієнт в порядку договірного списання на підставі статті 107 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» доручає банку в дату видачі кредиту здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка Життя» (далі - ПрАТ «СК «Уніка Життя») суму страхового платежу у розмірі 28 800,00 грн за весь період страхування, згідно з договором страхування від 22 жовтня 2019 року № БР-22032000199782.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредитом здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівноправних) платежів.

Зазначав, що він добросовісно виконував свої зобов`язання за цим кредитним договором, поки не розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, після чого він втратив можливість продовжувати виплати за вказаним кредитом, тому Банк звернувся до нього з позовом до суду про стягнення заборгованості. В провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 753/12111/24 за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до нього про стягнення заборгованості.

Вказував, що при укладанні кредитного договору Банк порушив вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання йому у письмовій формі достовірної інформації про кредит та порушив частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо змісту кредитного договору.

Встановивши у кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі, що складає 4 464,00 грн щомісячно, Банк не повідомив йому, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справ (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умова кредитного договору є не справедливими.

Згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахункове-касове обслуговування (176 886,00 грн) наближений до розміру кредиту, отриманого ним для власних потреб (120 000,00 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Також кредитний договір містить пункт 1.5, яким Банк нав`язав йому послуги страхування вартістю 28 800,00 грн, який не може вважатися справедливою умовою.

Наголошував на тому, що кредитний договір в частині встановлення комісії за обслуговування кредиту та послуги страхування має бути визнаний недійсними та зобов`язано відповідача суму зазначених платежів врахувати у погашення інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

З огляду на наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним пункт 1.2 та розділ 4 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеного між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахункове-касове обслуговування);

- визнати недійсним пункт 1.5 та розділ 4 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеного між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині щодо встановлення страхової оплати в розмірі 28 000,00 грн;

- зобов`язати АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладений між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ним кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеного між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро».

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним пункт 1.2 та розділ 4 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахункове-касове обслуговування). Зобов`язано АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782. Стягнуто з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту (пункт 1.2) та розрахунково-касове обслуговування кредиту (розділ 4) відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач АТ «Банк Кредит Дніпро», встановивши в оспорюваному кредитному договорі оплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, як в самому кредитному договорі, так і під час розгляду справи в суді, які саме послуги за встановлену комісію надаються позивачу. Будь-яких доказів на підтвердження того, що такі послуги надаються позивачу, відповідачем суду не надано, тому суд зробив висновок про наявність правових підстав для визнання пункту 1.2, розділу 4 кредитного договору недійсними.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на наявність підстав для визнання недійсним пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, в порядку застосування наслідків недійсності правочину є підстави зобов`язати АТ «Банк «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, що по своїй суті забезпечить належний захист інтересів ОСОБА_1 . 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.5 та розділу 4 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 щодо страхової оплати, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позивач в письмовому вигляді підтвердив, що він доручає банку в дату видачі кредиту здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика ПрАТ «СК «Уніка Життя» суму страхового платежу у розмірі 28 000,00 грн, а також, що він ознайомлений в усній та письмові формі із умовами програми страхування життя, умовами цього договору страхування, отримав для ознайомлення та ознайомився в усній та письмовій формі з Правилами Добровільного страхування життя ПрАТ «СК «Уніка Життя» та засвідчив своє повне та безумовне розуміння їх змісту та свій свідомий і компетентний вибір страхової послуги, то між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору страхування, і такий договір, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину і є обов`язковим для виконання сторонами і не підлягає визнанню недійсним.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання доказів на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу (правову) допомогу, визнавши причини пропуску поважними. Стягнуто з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу (правову допомогу) в сумі 5 000,00 грн.

Ухвалюючи у справі додаткове судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням складності цієї справи, її категорії, реально виконані адвокатами роботи, значення справи для сторін, відсутність публічного інтересу до справи, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року представник АТ «Банк Кредит Дніпро» - адвокат Борейко Н. О. подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила це рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Також, не погоджуючись із додатковим рішення, представник АТ «Банк Кредит Дніпро» - адвокат Борейко Н. О. звернулася до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій просила суд скасувати додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні заяви відмовити.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року задоволено частково. Апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, якими встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту, скасовано та ухвалено в цій нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 змінено, викладено мотиви в редакції цієї постанови. Додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року залишено без змін. Компенсовано АТ «Банк Кредит Дніпро» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 453,44 грн судового збору за результатами розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Приймаючи вказану постанову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та Банк не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що визнання судом нікчемного правочину (чи окремих його умов) недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. Проте суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про визнання недійсними умов пункту 1.2 та Розділу 4 кредитного договору.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за кредитним договором, апеляційний суд дійшов висновку про те, що з огляду на встановлені у справі обставини щодо нікчемності пункту 1.2 та розділ 4 кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту та враховуючи вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, у цій справі підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, що забезпечить захист інтересів позивача.

Водночас залишаючи без змін додаткове рішення суд першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що таке судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Жила І. А. про ухвалення додаткового судового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Приймаючи додаткову постанову, апеляційний суд виходив із того, що з огляду на характер правовідносин у цій справі, обсяг наданих адвокатом послуг, зміст положень договору про надання правової допомоги та додаткової угоди, та того, що суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними умов кредитного договору, відшкодуванню витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_1 підлягає сума у загальному розмірі 5 000,00 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У липні 2025 року АТ «Банк Кредит Дніпро» через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: оскаржувані рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року скасувати та ухвалити у цій справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення; оскаржуване додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяв представника ОСОБА_1 - адвоката Жили І. А. про ухвалення додаткового судового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц та у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 09 листопада 2022 року у справі № 205/7254/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права щодо дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року у преюдиційній справі № 753/12111/24, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, позов АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 у розмірі 156 494,69 грн;

- не звернули увагу на те, що у постанові Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у преюдиційній справі № 753/12111/24 були встановлені обставини щодо правомірності нарахування складових заборгованості за кредитним договором, в тому числі щодо нарахування та стягнення комісії та не було встановлено нікчемності в умовах кредитного договору;

- не надали належну оцінку посиланням заявника на те, що судові рішення у преюдиційній справі № 753/12111/24 про стягнення заборгованості та оскаржувані судові рішення у цій справі є взаємовиключними;

- не звернули увагу на те, що заявник як Банк довів до ОСОБА_1 як до споживача банківських послуг умови кредитування належним чином, в тому числі й щодо сплати комісії (до якої входить розрахунково-касове обслуговування), яка є невід`ємною складовою обраного пакету послуг виду кредитування;

- не врахували, що витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5 000,00 грн не відповідають складності справи та переліку дійсно отриманих позивачем послуг, а участь адвоката Шило І. А. в одному засіданні 13 березня 2025 року не може відповідати вартості послуг у 5 000,00 грн, тобто є завищеним.

- не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо. 

Також у касаційній скарзі АТ «Банк Кредит Дніпро» вказало на те, що стягнутий із нього апеляційним судом розмір витрат позивача на правову допомогу у сумі 5 000,00 грн є завищеним та таким, що не відповідає обсягу витраченого часу адвоката.

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жило І. А., із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро», в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів такої касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 

Також у вказаному відзиві  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жило І. А., просив стягнути із АТ «Банк Кредит Дніпро»на свою користь судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду, в сумі 5 000,00 грн. 

У листопаді 2025 року АТ «Банк Кредит Дніпро» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду заяву про зупинення дії рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року, яку обґрунтувало необхідністю уникнення безпідставного перегляду судового рішення у справі № 753/12111/24 за нововиявленими обставинами за заявою ОСОБА_1 . 

У квітні 2026 року АТ «Банк Кредит Дніпро» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду нову заяву про зупинення дії рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року, яка мотивована уникненням подальшого перегляду заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у справі № 753/12111/24 за нововиявленими обставинами та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Оскільки касаційна скарга АТ «Банк Кредит Дніпро» не містить доводів щодо оскарження 

- рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.5 та розділ 4 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеного між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро», щодо встановлення страхової оплати в розмірі 28 000,00 грн; 

- постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.2 та розділу 4 Кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахункове-касове обслуговування);

- додаткового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року і додаткової постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року в частині відмови у задоволенні вимог заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Жили І. А. щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій, 

то оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині Верховним Судом не переглядається. 

Отже, оскаржуване рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року переглядається Верховним Судом в частині щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782. А додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року і додаткова постанова Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року переглядається Верховним Судом лише в частині щодо задоволення вимог заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Жили І. А. щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 17 липня 2025 року касаційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Банк Кредит Дніпро» з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Голосіївського районного суду міста Києва матеріали справи № 752/15770/24; надано позивачу строк для подання відзиву. 

У жовтні 2025 року матеріали справи № 752/15770/24 надійшли до Верховного Суду. 

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» про зупинення дії рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2026 року відмовлено у задоволенні нової заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» про зупинення дії рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи 

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 підписав заяву згоду на укладення універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб № 1116350, відповідно до якої акцептував пропозицію АТ «Банк Кредит Дніпро» на укладення договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» із змінами та доповненнями, яка розміщена на вебсайті Банку, і беззастережно приєднується до умов УДБО та в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при акцептуванні УДБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесу обслуговування (з урахування всіх змін та доповнень) і погодився з тим, що може обирати будь-які послуги передбачені УДБО, в тому числі через дистанційні канали обслуговування.

22 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк «Кредит Дніпро» укладено кредитний договір № 22032000199782, за умовами якого Банк надає клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах, строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі (пункт 1.1 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782).

Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 за цим договором Банк надає клієнту грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту - 148 000,00 грн, строк кредитування - 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту - 22 жовтня 2024 року, цільове призначення: на споживчі потреби, щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 22 жовтня 2019 року до 21 лютого 2021 року - 3 % від суми кредиту, з 22 лютого 2021 року до 21 травня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту, з 22 лютого 2022 року до 21 серпня 2023 року - 1,5 % від суми кредиту, з 22 серпня 2023 року - 22 жовтня 2024 року - 0,925% від суми кредиту; процента ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 0, 001 % річних; на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних.

Банк формує Графік платежів, який викладено в розділі 4 цього договору, із зазначенням сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, щомісячної комісії, вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки та ін.

Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 клієнт в порядку договірного списання, на підставі статті 1071 ЦК України та статті 28 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», доручає банку в дату видачі кредиту, здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика ПрАТ «СК «Уніка Життя» суму страхового платежу у розмірі 28 000,00 грн за весь період страхування, згідно з договором страхування від 22 жовтня 2019 року № БР-22032000199782.

Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року №22032000199782 платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредитом здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівноправних) платежів - далі обов`язковий платіж.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Згідно з пунктами 3.7.1, 3.7.3 кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 Банк у письмові формі надав клієнту всю передбачену чинним законодавством України інформацію про умови кредитування. До моменту підписання цього договору ознайомлений та згодний з умовами УДБО. 

Відповідно до згоди на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису ОСОБА_1 прийняв пропозицію ПрАТ «СК «Уніка Життя» на укладення договору про порядок підписання правочинів (оферти) від 01 грудня 2017 року № Ф-1 для вчинення майбутнього укладення зі страховиком договору добровільного страхування життя.

Підписанням цього акцепту, керуючись нормами статті 207 ЦК України, з метою укладення між ним та страховиком договору страхування життя, оформленого повіреним (страховим агентом) страховика АТ «Банк Кредит Дніпро», надав згоду на застосування в майбутньому аналогу власноручного підпису однієї з уповноважених осіб ПрАТ «СК «Уніка Життя», який відтворено засобами копіювання та зразки якого наведено в цьому пунктів

Відповідно до договору страхування від 22 жовтня 2019 року № БР-22032000199782 ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений в усній та письмові формі із умовами програми страхування життя, умовами цього договору страхування, отримав для ознайомлення та ознайомився в усній та письмовій формі з Правилами добровільного страхування життя ПрАТ «СК «Уніка Життя» та засвідчив своє повне та безумовне розуміння їх змісту та свій свідомий і компетентний вибір страхової послуги.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 станом на 03 травня 2024 року складає 156 494,69 грн, з яких залишок простроченого кредиту - 111 443,25 грн, залишок прострочених відсотків - 2,24 грн, залишок прострочених комісій - 45 049,20 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, у справі №753/12111/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 у розмірі 156 494,69 грн.

Відповідно до квитанцій, наданих позивачем, ОСОБА_1 за період з 28 квітня 2020 року до 13 лютого 2022 року сплатив на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» кошти у загальному розмірі 125 400,00 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

- щодо суті спору 

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. 

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10 червня 2017 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Зважаючи на викладене, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з положеннями частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У цій справі суд першої інстанції, з висновками якого у незміненій та нескасованій частині його судового рішення погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за цим кредитним договором.

Водночас змінюючи таке судове рішення суду першої інстанції в частині його мотивів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки в кредитному договорі від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та банк не надав суду доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що саме з огляду на нікчемність пункту 1.2 та розділ 4 кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту та враховуючи вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, у цій справі підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за цим кредитним договором, що забезпечить належний захист інтересів позивача.

Посилання заявника у касаційній скарзі на преюдиційність обставин встановлених судовими рішеннями у справі № 753/12111/24 за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782, були предметом розгляду апеляційного суду у цій справі та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема відхиляючи такі посилання заявника як безпідставні, апеляційний суд правильно виходив із наступного.
Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. 

Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

У цій справі апеляційний суд обґрунтовано встановив, що у справі № 753/12111/24 судами не розглядалося питання про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору від 22 жовтня 2019 року № 22032000199782 та відповідно це питання судами не вирішувалася, обставини дійсності чи недійсності пунктів кредитного договору не встановлювалися, а правова оцінка судами конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, не є обов`язковою для суду у справі, яка переглядається. 

Таким чином, посилання АТ «Банк Кредит Дніпро» на преюдиційність обставин встановлених судовими рішеннями у справі № 753/12111/24 є безпідставними.
Доводи касаційної скарги про те, що заявник як Банк довів до ОСОБА_1 як до споживача банківських послуг умови кредитування належним чином, в тому числі й щодо сплати комісії (до якої входить розрахунково-касове обслуговування), яка є невід`ємною складовою обраного пакету послуг виду кредитування, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та встановлених у справі обставин.

Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та встановлювати нові обставини справи, які не були встановлені раніше.

Аргументи касаційної скарги про те, що судові рішення у преюдиційній справі № 753/12111/24 про стягнення заборгованості та оскаржувані судові рішення у цій справі є взаємовиключними, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки справа, яка переглядається, та справа № 753/12111/24 мають різні предмети.

Посилання у касаційній скарзі стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц та у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 09 листопада 2022 року у справі № 205/7254/18 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанова Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Тож, наведені в касаційній скарзі доводи щодо суті спору не спростовують правильність висновків суду першої інстанції (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та суду апеляційної інстанції щодо задоволення позову.

- щодо розподілу судами першої та апеляційної інстанцій судових витрат на правову допомогу

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Щодо додаткового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року

Судами попередні інстанцій встановлено та аналіз матеріалів свідчить про те, що у позовній заявіпозивач  ОСОБА_1 навів попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які він поніс та планує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 20 500,00 грн (т. 1 а. с. 10).

Інтереси позивача ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляв зокрема адвокат Жило І. А., який діяв на підставі: договору № 190225 про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року; довіреності від 19 лютого 2025 року, яка сформована в підсистемі «Електронний суд» та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27 травня 2024 року серії КС № 11570/10.

20 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Жило І. А. подав через підсистему «Електронний суд» до Голосіївського районного суду міста Києва заяву, в якій вказав на те, що докази на підтвердження розміру понесених ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (т. 2 а. с. 131).

Копія рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року у цій справі про часткове задоволення позову ОСОБА_1 була надіслана на електронні адреси позивача та його представника Жила І. А. 07 квітня 2025 року (т. 2 а. с. 150, 154).

10 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Жило І. А. через підсистему «Електронний суд» подав Голосіївського районного суду міста Києва заяву, в якій просив стягнути з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 9 333,33 грн, а також просив поновити позивачу строк на подання доказів на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу (правову) допомогу (т. 2 а. с. 156-160).

До вказаної заяви представник ОСОБА_1 - адвокат Жило І. А. додав копії: договору № 190225 про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року, укладеного між адвокатом Жилом І. А. та ОСОБА_1 ; додаткової угоди від 19 лютого 2025 року № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року № 190225; акта приймання-передачі наданих послуг від 07 квітня 2025 року; рахунку на оплату від 07 квітня 2025 року на суму 14 000,00 грн (т. 2 а. с. 161-165).

Відповідно до змісту зазначених документів, у справі за позовом  ОСОБА_1 , адвокатом Жилом І. А. надавалась наступна правова допомога: систематизація та аналіз доказів, наявних у матеріалах справи № 752/15770/24, підготовка та подання до суду письмових пояснень від 03 березня 2025 року, підготовка та подання до суду розрахунку кредитної заборгованості клієнта перед АТ «Банк Кредит Дніпро» за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року №22032000199782 із зарахуванням сплачених сум комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) та страхового платежу на погашення основного боргу за кредитним договором, участь адвоката в одному судовому засіданні. Розмір гонорару адвоката визначена у фіксованій сумі 14 000,00 грн.

Дослідивши надані представником позивача докази щодо понесених  ОСОБА_1 , витрат на професійну правничу допомогу і надавши їм належну оцінку, врахувавши результат розгляду справи по суті, аргументи заперечення сторони відповідача, перевіривши поважність причин пропуску строку на подання доказів на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу (правову) допомогу, а також оцінивши співмірність розміру витрат на оплату послуг представника позивача зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; предметом позову та значенням справи для сторони, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви представника позивача та стягнення з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь позивача  ОСОБА_1  судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 5 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5 000,00 грн не відповідають складності справи та переліку дійсно отриманих позивачем послуг, а участь адвоката Шила І. А. в одному засіданні 13 березня 2025 року не може відповідати вартості послуг у 5 000,00 грн, тобто є завищеним, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони є безпідставними та по своїй суті зводяться до переоцінки поданих стороною позивача доказів надання правової допомоги, які оцінені судами правильно.

Натомість, Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та встановлювати нові обставини справи, які не були встановлені раніше.

Інші доводи касаційної скарги правильність висновків Голосіївського районного суду міста Києва, викладених у оскаржуваному додатковому рішенні від 14 травня 2025 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року, не спростовують. 

Щодо додаткової постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року

Апеляційним судом у цій справі встановлено та аналіз матеріалів справи свідчить про те, що інтереси позивача  ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Жило І. А., який діяв на підставі: договору № 190225 про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року, ордера на надання правничої допомоги від 10 червня 2025 року серії АІ № 1854604 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27 травня 2024 року серії КС № 11570/10.

13 та 18 червня 2025 року представник позивача  ОСОБА_1 - адвокат Жило І. А. подав до Київського апеляційного суду відзиви на апеляційні скарги АТ «Банк Кредит Дніпро» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року у справі № 752/15770/24 (т. 3 а. с. 1-17).

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» представник позивача  ОСОБА_1 - адвокат Жило І. А. навів попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правову (правничу) допомогу, та вказав на те, що позивачем буде понесено витрати у розмірі 14 000,00 грн. Також представник позивача зазначив про те, що докази на підтвердження розміру судових витрат будуть подані ним у строки, встановлені частиною восьмою статті 141 ЦПК України, тобто протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції (т. 3 а. с. 6).

До вказаного відзиву представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жило І. А. додав ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1  у Київському апеляційному суді від 10 червня 2025 року серії АІ № 1854604 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27 травня 2024 року серії КС № 11570/10 (т. 3 а. с. 7, 10).

30 червня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жило І. А. через підсистему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду заяву, в якій просив суд стягнути АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь позивача судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 14 000,00 грн.

До вказаної заяви представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жило І. А. додав копії: договору № 190225 про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року; додаткової угоди від 10 червня 2025 року № 2 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року № 190225; акта приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2025 року; рахунку на оплату від 27 червня 2025 року на суму 14 000,00 грн (т. 3 а. с. 53-55).

Відповідно до пунктів 1, 2 додаткової угоди від 10 червня 2025 року № 2 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року № 190225, укладеного між адвокатом Жилом І. А. та ОСОБА_1 , клієнт доручив, а адвокат взяв на себе зобов`язання надати клієнту необхідну правничу допомогу в Київському апеляційному суді у цивільній справі № 752/15770/24 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро», про захист прав споживачів шляхом визнання умов кредитного договору недійсними, зобов`язання вчинити дії, за апеляційними скаргами АТ «Банк Кредит Дніпро» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року.

На виконання зобов`язань, взятих на себе згідно з пунктом 1 цієї додаткової угоди, адвокат зобов`язався надати клієнту в Київському апеляційному суді правничу допомогу в наступних обсягах: 

- підготовка та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року у справі № 752/15770/24;

- підготовка та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року у справі № 752/15770/24;

- участь в одному судовому засіданні.

Підписанням акту приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2025 року адвокат Жило І. А. та позивач ОСОБА_1 , підтвердили факт надання правничої допомоги у виді: підготовки відзиву на апеляційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року у справі № 752/15770/24, підготовки відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року у справі № 752/15770/24, участь у судовому засіданні 26 червня 2025 року, загальну вартість наданих послуг, а саме 14 000,00 грн.

Апеляційний суд, з урахуванням наведеного, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, положення договору про надання правової допомоги та додаткової угоди та те, що суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними умов кредитного договору, дійшов правильно висновку про те, що відшкодуванню витрат на правову допомогу з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 підлягає сума у загальному розмірі 5 000,00 грн.

Аргументи касаційної скарги про те, що стягнутий апеляційним судом розмір витрат позивача на правову допомогу у сумі 5 000,00 грн є завищеним та таким, що не відповідає обсягу витраченого часу адвоката, зводяться до переоцінки заявником доказів надання правової допомоги, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України. 

Інші доводи касаційної скарги правильність висновків Київського апеляційного суду, викладених у оскаржуваній додатковій постанові від 07 липня 2025 року не спростовують, а зводяться до незгоди заявника із ними.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки правильність висновків суду першої інстанції (у незміненій та нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині рішення) та апеляційної інстанцій у цій справі не спростовано доводами касаційних скарг, оскаржувані судові рішення винесені відповідно до норм матеріального та процесуального права, то Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Банк Кредит Дніпро» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо питання витрат позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, понесених у Верховному Суді

У відзиві на касаційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жило І. А., виклав клопотання про стягнення із відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро» на його користь судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду, в сумі 5 000,00 грн.

На підтвердження вказаного клопотання позивач надав суду копії: ордера на надання правничої допомоги ОСОБА_1 у Верховному Суді адвокатом Жилом І. А. від 06 серпня 2025 року серії АІ № 1930943; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27 травня 2024 року серії КС № 11570/10; договору № 190225 про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року; додаткової угоди від 04 серпня 2025 року № 4 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року № 190225; акта приймання-передачі наданих послуг від 06 серпня 2025 року; рахунку на оплату від 06 серпня 2025 року на суму 5 000,00 грн.

Згідно з копією додаткової угоди від 04 серпня 2025 року № 4 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 лютого 2025 року № 190225, позивач  ОСОБА_1 доручив адвокату Жилу І. А., а адвокат взяв на себе зобов`язання надати позивачу необхідну правничу допомогу в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду у цивільній справі № 752/15770/24 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро», про захист прав споживачів шляхом визнання умов кредитного договору недійсними, зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою АТ «Банк Кредит Дніпро» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року.

На виконання зобов`язань, взятих на себе згідно з пунктом 1 цієї додаткової угоди, адвокат зобов`язався надати позивачу в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду правничу допомогу в наступних обсягах - підготовка та подання до суду відзиву на касаційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року у справі № 752/15770/24.

Підписанням Акту приймання-передачі наданих послуг від 06 серпня 2025 року адвокат Жило І. А. та позивач ОСОБА_1 , підтвердили факт надання правничої допомоги у визначному вище обсязі на суму 14 000,00 грн.

Ураховуючи надані стороною позивача та наявні у матеріалах справи докази, прийняте судом касаційної інстанції у цій постанові рішення про залишення без задоволення касаційної скарги АТ «Банк Кредит Дніпро», колегія суддів Верховного Суду погоджується доводами клопотання ОСОБА_1 , що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в суді касаційної інстанції. 

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, з урахуванням відсутності заперечень сторони відповідача щодо розміру заявлених позивачем до стягнення витрат на правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жило І. А., та стягнення із АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції. 

Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

Щодо розподілу інших судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат позивача, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення. 

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року (у незміненій за результатом апеляційного перегляду частині), додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2025 року в оскаржуваних частинах залишити без змін. 

Стягнути із Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник