ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 761/40728/24
провадження № 61-13892св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Національне антикорупційне бюро України, Спеціалізована антикорупційна прокуратура,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лагоміна Артур Анатолійович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року у складі судді Анохіна А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ), Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Позовну заяву обґрунтував тим, що НАБУ під процесуальним керівництвом САП здійснювало досудове розслідування у кримінальному провадженні № 51019000000000053 від 21 січня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191 та частиною третьою статті 209 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

26 вересня 2023 року у вказаному кримінальному провадженні детективом НАБУ складено та підписано, а прокурором САП погоджено повідомлення про підозру для нього - громадянина Республіки Індія - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191 та частини третьої статті 209 КК України. 

У зв`язку з тим, що слідством НАБУ було встановлено його місцезнаходження, 27 жовтня 2023 року старшим детективом НАБУ Белей О. В. в рамках кримінального провадження № 51019000000000053 здійснено запит про міжнародну правову допомогу до компетентних органів Об`єднаних Арабських Еміратів (далі - ОАЕ), який полягав у врученні йому повідомлення про підозру та повістки про виклик для допиту як підозрюваного.

Наголошував на тому, що на момент звернення до суду з цим позовом зазначений запит про міжнародну правову допомогу не виконаний, повідомлення про підозру від 26 вересня 2023 року йому не вручено. Відповідно до теперішнього часу він не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 51019000000000053.

Абзацом четвертим пункту 2 глави 6 розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30 червня 2020 року № 298, встановлено, що облік у Реєстрі особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, здійснюється реєстратором шляхом заповнення електронної форми «Правопорушник» з моменту набуття особою процесуального статусу підозрюваного, а саме після складення повідомлення про підозру, яке не вручено особі внаслідок невстановлення її місцезнаходження, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом (далі - КПК України) для вручення повідомлень.

Всупереч зазначеному, 26 вересня 2023 року НАБУ в Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі - ЄРДР) були внесені відомості про повідомлення йому про підозру від 26 вересня 2023 року у кримінальному провадженні № 51019000000000053.

З 26 вересня 2023 року до моменту звернення з цим позовом в інформаційно-аналітичній системі «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідності та наявності судимості» він обліковується як особа, якій 26 вересня 2023 року НАБУ повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191 та частиною третьою статті 209 КК України. Крім іншого, стороною обвинувачення приймаються незаконні процесуальні рішення стосовно нього як підозрюваного, а саме постанова про виділення стосовно нього у статусі підозрюваного матеріалів досудового розслідування в окреме провадження за № 54024000000000121 від 18 березня 2024 року та постанова про зупинення в цьому провадженні досудового розслідування від 18 березня 2024 року.

Вказував на те, що слідчими суддями Вищого антикорупційного суду (далі - ВАКС) в порядку судового контролю постановлено рішення, якими констатовано ненабуття ним статусу підозрюваного у кримінальних провадженнях № 54024000000000121 та № 51019000000000053, з якими сторона обвинувачення повністю погоджується.

27 грудня 2023 року ВАКС у справі № 991/11061/23 ухвалив рішення, в якому встановив порушення частини четвертої статті 278 КПК України, тобто незаконне внесення до ЄРДР інформації про повідомлення позивачу ( ОСОБА_3 ) про підозру від 26 вересня 2023 року, а 28 березня 2024 року ВАКС у справі № 991/1400/24 ухвалив рішення про обмеження його прав та законних інтересів у кримінальному провадженні № 51019000000000053 у зв`язку з незаконним знаходженням у ЄРДР інформації щодо нього як підозрюваного. В той же час стороною обвинувачення не вчиняється жодних дій, спрямованих на припинення його незаконного обмеження прав.

Зазначив, що першим днем його перебування «під слідством» є дата складання, підписання, погодження повідомлення про підозру та внесення відомостей до ЄРДР щодо останнього, а саме 26 вересня 2023 року. Останнім днем перебування його «під слідством» є дата звернення до суду з позовною заявою, таким чином, загальний строк перебування позивача під слідством становить 12 місяців та 33 дні.

Переконував, що обставини щодо незаконного знаходження в державних реєстрах інформації щодо наявного у нього статусу підозрюваного, а також прийняття відповідних процесуальних рішень стосовно нього як підозрюваного понад один рік, необхідність вимушеного звернення до третіх осіб щодо отримання професійної правничої допомоги у вказаній справі негативно вплинули на його життя та свідомість. Одразу після повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, яких він не вчиняв, незаконного знаходження в державних реєстрах інформації щодо наявного у нього статусу підозрюваного, а також прийняття відповідних процесуальних рішень стосовно нього в статусі підозрюваного він був тимчасово позбавлений можливості вільно пересуватися та перебувати на території України в зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності та переслідуванням з боку правоохоронних органів. Він досі докладає значного часу, матеріальних ресурсів та власних зусиль для відновлення попереднього стану своїх життєвих умов, які були до моменту притягнення до кримінальної відповідності, адже він відноситься до представників індійської системи каст, і належить до духовної та інтелектуальної еліти індійського суспільства - жерців (брахманів). Незаконне знаходження в державних реєстрах інформації щодо наявного у нього статусу підозрюваного, а також прийняття відповідних процесуальних рішень стосовно нього в статусі підозрюваного суперечить традиційним релігійним приписам і заборонам, створення яких приписувалось божественному одкровенню, призводить до серйозних репутаційних втрат, глибоких психоемоційних страждань для нього як представника духовної та інтелектуальної еліти індійського суспільства, покликанням якого є перебування у статусі зразковості для основних каст суспільства та підтримання системи соціальної стратифікації. Вказані обставини та їх явно негативні наслідки поза розумним сумнівом викликали у нього душевні страждання у, порушили нормальний звичний ритм його життя, спричинили значний дискомфорт, реальні моральні переживання і значний емоційний стрес.

З огляду на наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 61 924 950 грн, які з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого НБУ на день подання позову, еквівалентні 1 500 000,00 дол. США.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки матеріали справи не містять виправдувального вироку, ухвали суду про закриття кримінального провадження чи іншого судового рішення, яким би констатувалася незаконність дій органів досудового розслідування та прокуратури щодо позивача; письмове повідомлення йому про підозру у судовому порядку не скасоване, а його доводи про завдання моральних страждань ґрунтуються виключно на припущеннях і не підтверджені належними та допустимими доказами, то, з урахуванням положень статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР), позивач не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Лагоміна А. А., залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що таке рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лагоміна А. А., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 1-1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР, у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, що полягає у неналежному дослідженні доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- надали помилкове (занадто звужене) тлумачення пункту 1-1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР та не врахували, що законодавець передбачив можливість встановлення факту незаконних процесуальних дій слідчих органів в іншому судовому рішенні суду, яким з урахуванням положень статті 258 ЦПК України, може бути будь-який судовий акт, у тому числі й ухвала слідчого судді;

- проігнорували ухвалу ВАКС від 22 листопада 2023 року у справі № 991/10045/23, якою встановлено, що заявник не набув і не має процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 52019000000000053 від 21 січня 2019 року;

- не звернули увагу на ухвали ВАКС від 27 грудня 2023 року у справі № 991/11061/23 та від 28 березня 2024 року у справі № 991/1400/24, які прямо вказують на протиправність дій органу досудового розслідування щодо внесення до ЄРДР недостовірної інформації про статус заявника як підозрюваного, а також визнано факт обмеження та порушення цим його прав;

- не надали належної оцінки тому, що працівники НАБУ та САП, попри судові акти ВАКС, продовжували ставитися до нього як до підозрюваного, зокрема: клопотали про продовження строків досудового розслідування, виділили матеріали досудового розслідування щодо нього як «підозрюваного» в окреме провадження № 52024000000000121; зупинили його та залишили дані про підозру в інформаційно-аналітичній системі обліку судимості;

- замість спеціальної норми статті 1176 ЦК України та норм Закону України № 266/94-ВР, які передбачають автоматичну відповідальність держави за незаконні дії правоохоронців у межах кримінального провадження, помилково застосували для вирішення справи загальні деліктні норми статей 1173, 1174 ЦК України;

- не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 травня 2023 року у справі № 336/3964/20, в якій зазначено, що якщо особа за рішенням суду не вважається підозрюваною, проте органи слідства та прокурор змість виправлення недоліків продовжують сукупність дій щодо неї (ініціюють запобіжні заходи, здійснюють допити тощо) це треба розцінювати як кримінальне переслідування та є підставою для відшкодування шкоди;

- проігнорували, що визнання заявника підозрюваною особою без належного вручення процесуальних документів та виконання гарантій порушує його право на справедливий суд і презумпцію невинуватості;

- не надали належної оцінки всім доводам та аргументам заявника тощо. 

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лагоміна А. А., вказав на те, що апеляційний суд безпідставно послався у своєму судовому рішення на постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в адміністративній справі № 925/556/21, яка є нерелевантною до спірних правовідносин. 

У листопаді 2025 року САП через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лагоміна А. А., в якому зазначено про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

У грудні 2025 року НАБУ через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лагоміна А. А., у якому просило суд цю касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 761/40728/24 - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 06 листопада 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лагоміна А. А., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року передано на розглядсудді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лагоміна А. А., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Шевченківського районного суду міста Києва матеріали справи № 761/40728/24; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У грудні 2025 року матеріали справи № 761/40728/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року справу № 761/40728/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, щодетективами НАБУ під процесуальним керівництвом прокурорів САП здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52019000000000053.

У межах цього кримінального провадження розслідуються ймовірні обставини того, що службові особи Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» (далі - ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект»), використовуючи службове становище, всупереч інтересам служби, під час виконання протягом 2009-2018 років укладених з компаніями-нерезидентами Turbo Marine Engineering Consultant And Suppliers Limited та Vasvik Marine Consultants And Suppliers Limited консультаційних угод (контрактів), вчинили заволодіння чужим майном - державними коштами у сумі 30,02 млн. дол. США, що більше ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення. Правова кваліфікація правопорушення - частина п`ята статті 191 КК України.

26 вересня 2023 року детективом НАБУ складено повідомлення про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частини третьої статті 209 КК України, яке було погоджене з прокурором САП Сидоренком В. А.

У цей же день детективом НАБУ до ЄРДР внесені відомості щодо повідомлення ОСОБА_2 про підозру у цьому кримінальному провадженні.

За наявною в органу досудового розслідування інформацією, ОСОБА_1 проживає в Об`єднаних Арабських Еміратах.

У зв`язку із цим НАБУ звернулося із запитом про міжнародну правову допомогу від 27 жовтня 2023 року № 10-006/33177 у кримінальному провадженні № 52019000000000053, у якому просило компетентні органи Об`єднаних Арабських Еміратах вручити ОСОБА_3 письмове повідомлення про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України та повістку про його виклик для допиту як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України.

13 листопада 2023 року детектив НАБУ за погодженням САП звернувся до слідчого судді ВАКС з клопотанням про продовження строку досудового розслідування в кримінальному провадженні № 52019000000000053 за підозрою ОСОБА_2 , підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України, та інших осіб, до 6 місяців, тобто до 26 березня 2024 року включно, мотивуючи це, серед інших підстав, необхідністю отримати матеріали виконання компетентним органом Об`єднаних Арабських Еміратів запиту про міжнародну правову допомогу від 27 жовтня 2023 року та після отримання відповіді на запит щодо вручення повідомлення про підозру ОСОБА_3 за частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України звернутися до слідчого судді із клопотанням про здійснення спеціального досудового розслідування стосовно підозрюваного ОСОБА_2 .

Ухвалою слідчого судді ВАКС від 22 листопада 2023 року в справі № 991/10045/23 клопотання детектива задоволено частково, продовжено строк досудового розслідування в кримінальному провадженні № 52019000000000053 до шести місяців, до 26 березня 2024 року включно. Разом із тим в ухвалі слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність факту набуття статусу підозрюваного ОСОБА_4 .

У зв`язку з листом Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України від 28 листопада 2023 року № 71/6169-500-113588-ВН щодо передачі на виконання компетентним органам Об`єднаних Арабських Еміратів запиту Офісу Генерального прокурора про міжнародну правову допомогу у кримінальному провадженні № 52019000000000053, Посольством України в Об`єднаних Арабських Еміратах направлено відповідь еміратської сторони про повернення вказаного запиту у зв`язку з додатковими вимогами та пакет оригіналів документів, про що Посольством України в Об`єднаних Арабських Еміратах направлено лист від 14 травня 2024 року. 

Тобто, до компетентних органів Об`єднаних Арабських Еміратів працівниками НАБУ було підготовлено новий запит про міжнародну правову допомогу від 09 серпня 2024 року № 29-004/22587 у рамках кримінального провадження № 54024000000000121 від 18 березня 2024 року, при цьому враховано вимогу запитуваної сторони та на кожному аркуші запиту проставлено відповідні підписи та печатки, про що повідомлено Офіс Генерального прокурора листом НАБУ від 09 серпня 2024 року.

Згідно з листом Офісу Генерального прокурора від 02 вересня 2024 року, запит про міжнародну правову допомогу скеровано до Міністерства закордонних прав України для подальшого передання його компетентним органам Об`єднаних Арабських Еміратів дипломатичним шляхом. 

Інформація щодо виконання запиту про міжнародну правову допомогу до органу досудового розслідування не надходила.

Постановою детектива НАБУ від 18 березня 2024 року виділено з матеріалів досудового розслідування № 52019000000000053 в окреме провадження матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_2 , оскільки завершити слідство щодо ОСОБА_2 з огляду на продовження виконання запиту про надання міжнародної правової допомоги наразі не вдається можливим.

Матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_2 зареєстровані в ЄРДР за № 52024000000000121 від 18 березня 2024 року.

Постановою детектива НАБУ від 18 березня 2024 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52024000000000121 від 18 березня 2024 року зупинене через наявну необхідність виконання процесуальних дій з ОСОБА_4 у межах міжнародного співробітництва.

Ухвалою слідчого судді ВАКС від 27 грудня 2023 року у справі № 991/11061/23, що залишена без змін ухвалою Апеляційної палати ВАКС від 18 січня 2024 року, відмовлено у задоволенні скарги адвоката Лагоміни А. А. на письмове повідомлення про підозру від 26 вересня 2023 року у кримінальному провадженні № 52019000000000053. Скарга обґрунтована тим, що 26 вересня 2023 року стороною обвинувачення складено і підписано повідомлення про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України, і ОСОБА_1 обліковується як особа, яка вчинила кримінальне правопорушення із процесуальним статусом підозрюваного. Сторона захисту переконана, що детективом було порушено вимоги КПК України щодо вручення письмового повідомлення про підозру ОСОБА_3 , безпідставно внісши про це відомості до ЄРДР. Захисник просив скасувати письмове повідомлення про підозру, складене детективом НАБУ 26 вересня 2023 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України, та зобов`язати орган досудового розслідування невідкладно, але не пізніше 24 годин після набрання рішенням слідчого судді законної сили, внести відповідні відомості до ЄРДР. 

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя ВАКС зазначив, що за змістом статті 276 КПК України, процедура здійснення повідомлення про підозру включає в себе складання письмового повідомлення про підозру та відповідно його вручення підозрюваному уповноваженою особою. КПК України не визначає конкретних підстав для скасування повідомлення про підозру. Утім, аналізуючи положення статей 276 - 278 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку, що підставою для скасування письмового повідомлення про підозру є: складання та вручення повідомлення про підозру неналежним суб`єктом; порушено процесуальний порядок вручення повідомлення про підозру; необґрунтованість підозри.

Разом з тим, розглядаючи цю скаргу, слідчий суддя не встановив підстав, наведених у попередньому пункті, для скасування письмового повідомлення про підозру ОСОБА_3 від 26 вересня 2023 року, позаяк: повідомлення про підозру складено, підписано та погоджено уповноваженими на те особами; вручення повідомлення про підозру відбувається у порядку, передбаченому, зокрема, частиною третьою статті 111, частиною сьомою статті 135, частиною першою статті 136, частиною першою статті 278 КПК України, а отже, з дотриманням процесуального порядку; захисник не оспорює обґрунтованість підозри.

Слідчий суддя вважав, що є невідповідність внесеної до ЄРДР інформації матеріалам кримінального провадження. Адже за відсутності об`єктивних даних вважати, що ОСОБА_1 є підозрюваним, внесені в ЄРДР відомості про набуття ним такого статусу, має вирішуватись у спосіб, передбачений пунктом 4 розділу ІV Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затверджений наказом Генерального прокурора від 17 серпня 2023 року № 231, тобто шляхом вирішення прокурорами та керівниками органів досудового розслідування заходів щодо усунення виявлених порушень.

З огляду на це слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для скасування письмового повідомлення про підозру ОСОБА_3 від 26 вересня 2023 року.

Щодо вимоги захисника про зобов`язання органу досудового розслідування невідкладно, але не пізніше 24 годин після набрання рішенням слідчого судді законної сили, внести відповідні відомості до ЄРДР, то у її задоволенні також слід відмовити, оскільки, по-перше, слідчий суддя встановив відсутність підстав для скасування повідомлення про підозру, а по-друге, розгляд таких вимог не передбачений частиною першою статті 303 КПК України.

В ухвалі від 18 січня 2024 року Апеляційна палата ВАКС також зазначила, що сам факт наявності у ЄРДР інформації щодо повідомлення особі про підозру у кримінальному провадженні, в той час, коли насправді особа не набула статусу підозрюваного, не може бути підставою для скасування письмового повідомлення про підозру. Адже, згідно з вимогами КПК України, особа набуває статусу підозрюваного не у зв`язку з внесенням відомостей про це до ЄРДР, а у зв`язку із настанням однієї з обставин, передбачених частиною першою статті 42 КПК України.

Крім того, ухвалою Апеляційної палати ВАКС від 18 січня 2024 року в справі № 991/10542/23 залишено без задоволення апеляційну скаргу адвоката Лагоміни А. А. в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу слідчого судді ВАКС від 04 грудня 2023 року, якою повернуто адвокату Лагоміні А. А. його скаргу наповідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 52019000000000053. 

Листом від 11 березня 2024 року Офіс Генерального прокурора на звернення адвоката Лагоміни А. А. в інтересах ОСОБА_2 щодо виключення стосовно останнього відомостей з ЄРДР для набуття статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 52019000000000053 від 21 січня 2019 року повідомив, що Офісом 08 листопада 2023 року у порядку статті 551 КПК України до Міністерства закордонних справ України для подальшого передання компетентним органам Об`єднаних Арабських Еміратів дипломатичним шляхом скеровано запит НАБУ від 27 жовтня 2023 року про вручення письмового повідомлення про підозру ОСОБА_3 та повістки про його виклик для допиту як підозрюваного у вищезгаданому провадженні. Відомості в ЄРДР щодо набуття ОСОБА_4 статусу підозрюваного будуть уточнені після отримання та опрацювання відповіді на вищевказаний запит про вручення письмового повідомлення про підозру в порядку міжнародної правової допомоги.

Слідчий суддя ВАКС в ухвалі від 28 березня 2024 року в справі № 991/1400/24, встановив, що прокурор САП допустив бездіяльність, задовольнив скаргу адвоката Лагоміни А. А. в інтересах ОСОБА_2 від 07 лютого 2024 року, та зобов`язав прокурора САП, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні № 52019000000000053 від 21 січня 2019 року, розглянути клопотання адвоката Лагоміни А. А. в інтересах ОСОБА_2 , у якому адвокат просив виключити з ЄРДР відомості стосовно ОСОБА_2 як особи, якій 26 вересня 2023 року НАБУ повідомлено про підозру у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційної палати ВАКС від 14 серпня 2024 року в справі № 991/4776/24, залишено без задоволення апеляційну скаргу адвоката Лагоміни А.А. на ухвалу слідчого судді ВАКС від 06 червня 2024 року, якою відмовлено у відкритті провадження за скаргою адвоката Лагоміни А. А. на бездіяльність керівника САП у межах кримінального провадження № 52024000000000121 від 18 березня 2024 року, оскільки скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню. Разом із тим, звернуто увагу, що на теперішній час слідчими суддями ВАКС та колегією Апеляційної палати ВАКС в порядку судового контролю постановлено ряд ухвал, якими констатовано ненабуття Якшем Вікрантом статусу підозрюваного до моменту виконання запиту компетентними органами Об`єднаних Арабських Еміратів.

Листом від 08 серпня 2024 року Офіс Генерального прокурора на звернення адвоката Лагоміни А. А. в інтересах ОСОБА_2 , стосовно можливого порушення прав та законних інтересів згаданої особи та з інших питань, повідомлено, що постановою від 18 березня 2024 року матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України, виділені в окреме провадження № 52024000000000121 від 18 березня 2024 року, цього ж дня досудове розслідування зупинено на підставі пункту 3 частини першої статті 280 КПК України. На теперішній час слідчими суддями ВАКС у порядку судового контролю постановлено ряд ухвал, якими констатовано ненабуття Якшем Вікрантом статусу підозрюваного до моменту виконання запиту компетентними органами Об`єднаних Арабських Еміратів. Сторона обвинувачення повністю погоджується з відповідними судовими рішеннями. Крім того, з метою недопущення порушення будь-яких прав та законних інтересів зазначеного іноземного громадянина, до моменту виконання в межах міжнародного співробітництва відповідних процесуальних дій щодо вручення йому письмового повідомлення про підозру, у межах кримінального провадження № 52024000000000121 не проводиться та не планується проведення жодних слідчих чи процесуальних дій, враховуючи вищевикладене, підстав для реагування не вбачається.

Листом від 05 вересня 2024 року Офіс Генерального прокурора на звернення адвоката Лагоміни А. А. в інтересах ОСОБА_2 щодо скасування постанови про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні та з інших підстав повідомив, що за наслідками опрацювання матеріалів додаткового розслідування не встановлено достатніх підстав для скасування вищевказаної постанови про зупинення досудового розслідування до моменту отримання остаточної відповіді від компетентних органів Об`єднаних Арабських Еміратів.

Листом від 07 жовтня 2024 року Офіс Генерального прокурора на звернення адвоката Лагоміни А. А. в інтересах ОСОБА_2 щодо обрахування розміру шкоди, завданої останньому незаконними, на його думку, діями НАБУ та САП, повідомив, що за наслідками опрацювання наведених адвокатом доводів, не виявлено підстав, передбачених статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які б на цій стадії кримінального провадження обумовлювали наявність права ОСОБА_2 на відшкодування такої шкоди.

Із 26 вересня 2023 року до дати перегляду цієї справи апеляційним судом в інформаційно-аналітичній системі «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_1 обліковується як особа, якій 26 вересня 2023 року НАБУ повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209 КК України.

Правове обґрунтування

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України № 266/94-ВРвідповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 Закону України № 266/94-ВРпередбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 

Закон України № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Відшкодування моральної шкоди провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. 

Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. 

Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України 
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції,  з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки матеріали справи не містять виправдувального вироку, ухвали суду про закриття кримінального провадження чи іншого судового рішення, яким би констатувалася незаконність дій органів досудового розслідування та прокуратури щодо позивача; письмове повідомлення йому про підозру у судовому порядку не скасоване, а його доводи про завдання моральних страждань ґрунтуються виключно на припущеннях і не підтверджені належними та допустимими доказами, то, з урахуванням положень статті 2 Закон України № 266/94-ВР, позивач не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави. 

Доводи касаційної скарги щодо неврахування висновків ВАКС, викладених в ухвалах у справах № 991/10045/23, 991/1400/24, № 991/11061/23 щодо питання статусу позивача як підозрюваного, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка. 

Зокрема, відхиляючи вказані доводи заявника як необґрунтовані, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що аналіз доданих до матеріалів справи процесуальних документів ВАКС не свідчить про наявність умов для відшкодування моральної шкоди, передбачених статтею 2 Закон України № 266/94-ВР, оскільки у них не встановлено факту незаконного повідомлення позивача про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, і зазначені обставини перевірені судом першої інстанції.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що сам по собі факт задоволення слідчим суддею скарги в інтересах позивача на бездіяльність службових осіб та зобов`язання органу прокуратури розглянути клопотання адвоката Лагоміни А. А. в інтересах ОСОБА_2 від 07 лютого 2024 року не свідчить про завдання йому моральної шкоди, оскільки права позивача поновлено шляхом постановлення слідчим суддею ухвали про зобов`язання уповноважених осіб САП розглянути зазначене клопотання адвоката в інтересах ОСОБА_2 , у якому адвокат просив виключити з ЄРДР відомості стосовно ОСОБА_2 як особи, якій 26 вересня 2023 року НАБУ повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, і це слід вважати достатньою сатисфакцією.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано врахував, що повідомлення про підозру заявнику від 26 вересня 2023 року станом на цей час не скасоване і є чинним, це питання було предметом розгляду ВАКС, а обґрунтованість підозри в межах цього позову позивачем не ставиться під сумнів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій надали помилкове (занадто звужене) тлумачення пункту 1-1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР та не врахували, що законодавець передбачив можливість встановлення факту незаконних процесуальних дій слідчих органів в іншому судовому рішенні суду, яким з урахуванням положень статті 258 ЦПК України може бути будь-який судовий акт, у тому числі й ухвала слідчого судді, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм Закону України № 266/94-ВР.

Верховний Суд наголошу на тому, що Закон України № 266/94-ВР є спеціальним законом, який передбачає безумовну (без вини державних органів) відповідальність держави. 

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закон України № 266/94-ВР, є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Пункт 1-1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР чітко пов`язує виникнення права на відшкодування із встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Зазначена норма закону чітко пов`язує виникнення права на відшкодування з наявністю процесуального рішення - обвинувального вироку або іншого рішення суду, яким встановлено саме факт незаконності повідомлення про підозру по суті. 

Це означає, що для застосування відповідальності держави необхідно довести зокрема те, що підозра базувалася на сфальсифікованих доказах, відсутності події злочину або була висунута щодо завідомо невинуватої особи, що зазвичай підтверджується виправдувальним вироком або закриттям провадження за реабілітуючими обставинами.

Натомість процедурні аспекти вручення процесуальних документів є окремою правовою категорією, яка стосується виключно механізму доведення інформації до відома особи. Ухвали Вищого антикорупційного суду, на які посилається скаржник, констатували лише незавершеність процедури вручення через складність міжнародного елементу, проте жодним чином не ставили під сумнів законність самого рішення про складання повідомлення про підозру. 

Враховуючи відсутність у матеріалах справи судового рішення, яке б визнавало незаконним повідомлення про підозру заявнику ОСОБА_3 від 26 вересня 2023 року, правові підстави для застосування статті 1176 ЦК України та спеціального Закону України № 266/94-ВР об`єктивно відсутні.

Аргументи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 1-1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР у подібних правовідносинах є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо застосування вказаної норми права є сталою. 

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду, викладені у постанові від 03 травня 2023 року у справі № 336/3964/20, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам сторони відповідача, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). 

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарг про те, що суди першої та апеляційної інстанцій замість спеціальної норми статті 1176 ЦК України та норм Закону України № 266/94-ВР, які передбачають автоматичну відповідальність держави за незаконні дії правоохоронців у межах кримінального провадження, помилково застосували для вирішення справи загальні деліктні норми статей 1173, 1174 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України та положень Закону України № 266/94-ВР, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку саме про відсутність підстав для відшкодування позивачу шкоди за положеннями Закону України № 266/94-ВР та нормами статті 1176 ЦК України, а тому обґрунтовано послався зокрема і на норми статей 1173, 1174 ЦК України

Інші наведені у касаційній скарзі доводи щодо суті спору не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лагоміна Артур Анатолійович, залишити без задоволення. 

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк