Справа № 344/15607/24 
Провадження № 22-ц/4808/985/26
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів:   Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
секретар:   Шемрай Н. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє – адвокат Дудорова Ольга Олегівна на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 березня 2026 року, в складі судді Польської М. В., ухвалене в м. Івано-Франківськ, Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 07 лютого 2009 року сторони перебували у шлюбі, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 . За рішенням суду від 18 липня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. З початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, відповідачка до червня 2022 року перебувала з дочкою у Польщі, позивач забезпечував дитину матеріально. Після повернення відповідачки з дочкою, остання фактично проживає з батьком, часто хворіє і саме позивач піклується про стан дитини та її лікування, дбає про освіту, позашкільні заняття, бере активну участь у житті доньки.
За наведених обставин просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 .
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2025 року прийнято відмову ОСОБА_1 , в частині позовної вимоги про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини. Провадження в частині позовної вимоги про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини закрито (т. 2, а.с. 132-133).
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 березня 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 березня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дудорова О. О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що суд 25 лютого 2026 року в судовому засіданні за відсутності позивача та його представника (хоча 24 лютого 2026 року представник позивача подала до суду заяву про відкладення справи) дослідив усі наявні у справі докази без врахування аргументів позивача, чим порушив принцип змагальності та позбавив ефективної можливості захисту.
Крім того, суд першої інстанції формально заслухав думку дитини, яка висловила своє бажання проживати з батьком, знецінив її, зазначивши, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду.
Також, зазначають, що суд відмовляючи у задоволенні позову посилався на «відсутній спір» щодо місця проживання дитини. Однак, зазначений висновок суперечить як фактичним обставинам справи, так і правовій позиції ВС. Так, за відсутності спору суд мав би закрити провадження у справі, а не відмовляти у задоволенні позову, що є підставою для скасування судового рішення.
До того ж, суд прийнявши характеристику педіатра Мельницької як доказ участі матері у вихованні дитини не дослідив того, що саме батько перевів дитину до іншого лікаря, відвозив дитину на прийом до нього та оплачував лікування дитини.
На додаток, суд першої інстанції не надав жодної оцінки тому факту, що ОСОБА_4 понад три роки проживає з батьком, і що визначення місця проживання з ним відповідатиме збереженню стабільності її середовища.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Мушинський В. Т. вказує, що суд вірно виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його прав, оскільки на час його звернення до суду з цим позовом дитина фактично проживала разом з ним, що відповідачкою не заперечувалося, що у свою чергу свідчить про відсутність спору між сторонами. У зв`язку з чим, просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення суду залишити без змін.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Дудорової О. О., які просили скаргу задовольнити, пояснення відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Мушинського В. Т., а також представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Бітківської Д. Є., які просили залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що позивач, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачка чинить йому перешкоди чи намагається змінити місце проживання дитини.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Суд встановив, що07 лютого 2009 року сторони зареєстрували шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1, а.с. 8).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 липня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Ініціатором розірвання шлюбу був ОСОБА_1 , питання місця проживання дитини він не ставив перед судом, оскільки існувала домовленість щодо дитини між сторонами (т.1, а.с. 9- 10).
Відповідно до довідки № 11870 від 19 липня 2024 року, позивач разом з дитиною зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 11).
У висновку органу опіки та піклування зазначено, що ОСОБА_3 навчається у ліцеї № 11 Івано-Франківської міської ради, мати дитини – ОСОБА_2 не заперечує щодо визначення місця проживання дитини із батьком (т. 2, а.с. 59-64).
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення змісту частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що за час перебування сторін у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_4 , яка після розірвання шлюбу між сторонами, залишилася проживати із батьком.
Жодних заперечень відповідачки (матері дитини) стосовно визначення місця проживання дитини разом із батьком матеріали справи не містять та такі не встановлені судом. Ба більше, у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначену обставину також не заперечував, навпаки вказував, що  ОСОБА_2 погоджується із тим, щоб дитина проживала із позивачем.
Крім того, факт відсутності між батьками дитини спору щодо її місця проживання підтверджується також висновком органу опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, відповідно до якого мати дитини повідомила, що вона не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові з огляду на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та неповнолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24), від 17 грудня 2025 року у справі № 643/4568/24 (провадження № 61-11291св25), від 28 листопада 2025 року у справі № 569/6638/24 (провадження № 61-3397св25).
Колегія суддів також звертає увагу на те, що відмова в позові щодо визначення місця проживання дитини із позивачем не позбавляє останнього права звернутися до суду з вимогами про визначення місця проживання дитини у разі, якщо в подальшому відповідачка порушуватиме питання про зміну її місця проживання.
Крім того, недоведеність порушених прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку, а також відсутність підстав вважати, що інтереси дитини потребують судового захисту, є підставою для відмови у позові, а не підставою для закриття провадження у справі, а тому довід апеляційної скарги у цій частині є неспроможним.
Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23.
Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє – адвокат Дудорова Ольга Олегівна – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 червня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта