УХВАЛА

13 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 917/1726/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І.Д. - головуючої, суддів - Вронської Г.О., Студенця В. І.,
розглянув касаційну скаргу Спільного підприємства "Полтавська газонафтова компанія"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2026
(головуючий - Склярук О. І., судді - Гетьман Р. А., Россолов В. В.)
у справі за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" 
до Спільного підприємства "Полтавська газонафтова компанія" 
про стягнення 257 610, 88 грн заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
1. Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Спільного підприємства "Полтавська газонафтова компанія" (далі - відповідач, скаржник) про стягнення заборгованості у розмірі 257 610,88 грн.
2. Позов обґрунтовано несплатою відповідачем вартості додаткової плати за перевищення договірних потужностей за договором № 1512000890 транспортування природного газу від 17.12.2015 за квітень 2017 року.
3. 18.11.2025 Господарський суд Полтавської області ухвалив рішення, яким у задоволені позову відмовив повністю.
4. Суд першої інстанції виходив з того, що у порушення умов договору, матеріали справи не містять доказів направлення на адресу відповідача ані звіту про використання договірної потужності з розрахунком перевищення розміру договірних потужностей та рахунком на оплату (п. 8.4 договору), ані актів наданих послуг з відображенням перевищення розміру договірної потужності у розмірі 723,301 тим. м3 вартістю 257 610,88 грн (п. 11.2 договору), а тому дійшов висновку, що позивач не довів належними, допустимими та вірогідними доказами наявність заборгованості у відповідача за договором № 1512000890 транспортування природного газу від 17.12.2015 на загальну суму 257 610,88 грн, а тому підстав для стягнення цієї суми заборгованості з відповідача немає.
5. 16.03.2026 Східний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою апеляційну скаргу позивача задовольнив частково; рішення Господарського суду Полтавської області від 18.11.2025 скасував, прийняв нове рішення у справі про часткове задоволення позову; стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 243 582,36 грн, а також судові витрати; в іншій частині позову відмовив.
6. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що ані положення договору, ані положення Кодексу ГТС, ані будь який нормативно-правовий акт не дають відповідачу право користуватись потужністю газотранспортної системи безкоштовно, тим більше, що така потужність ГТС надається відповідачу для забезпечення ведення ним власної господарської (підприємницької) діяльності. Сам лише факт того, що позивачем не було направлено на адресу відповідача рахунок-фактуру та акт наданих послуг за спірний період, не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку сплатити фактично отриманні від позивача послуги за договором, оскільки виникнення цього обов`язку не пов`язано з підписанням сторонами відповідного акту, а першочергово залежить від факту надання послуги. 
При цьому суд зазначив, що позивач у зв`язку з відсутністю оформленого акту наданих послуг, надав інші документи, які свідчать про фактичні обставини надання послуг в частині розподілу потужності понад рівень, визначеного у додатку № 1 до договору. 
Суд також виходив з того, що відповідач є газовидобувним підприємством, розподіл потужності здійснюється на точці входу до газотранспортної системи і оскільки позивач прийняв на точці входу від відповідача обсяг видобутого природного газу без попередньої оплати, тому в силу положень статті 538 Цивільного кодексу України зобов`язання здійснити оплату таких послуг у відповідача виникають одночасно з наданням йому таких послуг (за фактом виконання зустрічного зобов`язання), тому у відповідача наявний обов`язок з оплати вартості послуги розподілу потужності за договором за квітень 2017 року в сумі 243 582,36 грн. 
Крім того, суд зазначив, що сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
7. 21.04.2026 позивач подав до Верховного Суду через підсистему "Електронний суд" касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити рішення суду першої інстанції в силі. Скаржник також подав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
8. Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких мотивів.
9. Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 ГПК України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
10. Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
11. Позов у зазначеній справі подано у 2025 році. При цьому, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлено у розмірі 3 028, 00 грн.
12. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
13. Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 12 ГПК України справа, що розглядається, є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 х 3 028,00 грн = 302 800,00 грн).
14. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
15. Отже, у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом. 
16. Зокрема, за загальним правилом судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню (пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), і лише у визначених законом випадках такі рішення підлягають касаційному оскарженню, а саме: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
17. За підпунктом "с" пункту 7 Рекомендації № R(95)5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію й поліпшення функціонування систем і процедур оскарження в цивільних і торговельних справах, ухваленої на його 528-му засіданні 7 лютого 1995 року, скарги до суду третьої інстанції мають подавати щодо тих справ, третій судовий розгляд яких доцільний, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають загальне суспільне значення; від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування підстав, за яких розгляд її справи сприятиме досягненню таких цілей.
18. Cкаржник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), а також безумовно має суспільний інтерес (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України).
19. Скаржник зазначає, що з аналізу судової практики не вбачається наявності чітких та однозначних висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме у відносинах замовників та оператора ГТС щодо врегулювання питання порядку здійснення розрахунку та строків оплати за перевищення замовленої потужності відповідно до умов договору транспортування природного газу за відсутності складених та надісланих замовнику оператором рахунку на оплату за перевищення замовленої потужності та звіту оператора про використання замовленої потужності замовником, що містить розрахунок перевищення розміру договірних потужностей, а також акта наданих послуг відповідно до умов п.8.3., п.11.1 та п.11.2 договору транспортування природного газу.
20. Суспільний інтерес полягає у забезпеченні сталої судової практики щодо чіткого, системного та послідовного врегулювання порушеного питань права, зокрема, у судовому порядку, оскільки дане питання на сьогодні є системним, зважаючи на значну кількість судових спорів в аналогічних справах між оператором ГТС (як позивачем) та замовниками - видобувними підприємствами. При цьому, на сьогодні аналогічних спорів є значна кількість та вони перебувають на стадії розгляду судами першої та апеляційної інстанції, зокрема, такими є господарські спори у справах № 922/3173/25, № 910/11093/25, № 910/11082/25, № 910/11079/25, № 922/3167/25, № 922/2090/25, № 910/11097/25, № 922/2085/25, № 910/11117/25, № 909/1086/25, № 914/2751/25, № 910/11114/25, № 922/3153/25. Цей перелік існуючих спорів не є вичерпним. За інформацією, поданою позивачем під час розгляду спору в судах попередніх інстанцій, загальна сума існуючих спорів із замовниками щодо оплати за перевищення потужності у відповідному розрахунковому місяці, а саме, в квітні 2017 року, становить близько 30 млн грн.
18. Верховний Суд вивчив доводи скаржника щодо наявності підстав для оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції у справі за підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
19. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави і суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
20. Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
21. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.
22. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
23. З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; суди допустили явну й грубу помилку в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
24. Суд зазначає, що судова практика у відносинах замовників та оператора ГТС щодо врегулювання питання порядку здійснення розрахунку та строків оплати за перевищення замовленої потужності є сталою, зокрема, Верховний Суд робив висновки у постановах від 20.12.2022 у справі № 904/7656/21, від 24.05.2023 у справі № 909/847/21, від 15.06.2023 у справі № 922/3304/21, від 20.07.2023 у справі № 918/772/21, від 20.02.2024 у справі № 902/1100/21.
25. Колегія суддів вважає, що з огляду на правове регулювання спірних правовідносин, а також встановлені судом апеляційної інстанції обставини, посилання скаржника на відсутність висновків Верховного Суду та на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, фактично зводиться до необхідності переоцінки доказів у справі та є спробою спонукання суду касаційної інстанції до встановлення інших обставин, аніж встановлені судом апеляційної інстанцій. 
18. Викладені скаржником доводи зводяться до власного тлумачення встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи і в цілому до заперечення результату розгляду справи, при цьому, сама по собі незгода сторони з оцінкою судом конкретних обставин справи не може бути підставою для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
19. Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес", зокрема, слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.
20. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
21. За оцінкою Верховного Суду касаційна скарга разом з правовими обґрунтуваннями не містить переконливих аргументів, які б свідчили про її значний суспільний інтерес, оскільки доводи у їх сукупності зводяться лише до незгоди із судовим рішенням суду апеляційної інстанції і в цілому до заперечення результату розгляду цієї справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судом, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
22. Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст оскаржуваного судового рішення, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів тільки через те, що такі рішення скаржник вважає незаконними.
23. Крім того настання негативних наслідків для скаржника у випадку прийняття оскаржуваних рішень не на його користь є звичайним передбачуваним процесом.
24. Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
25. Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
26. З огляду на зазначене, Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.
27. Таким чином скаржник не дотримав умови допуску справи до касаційного оскарження, у якій предметом позову є стягнення, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
28. Суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини першої статті 293 ГПК України).
29. Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо відмови у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
30. У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження не розглядається.
Керуючись нормами статті 234, пункту 2 частини третьої статті 287, пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 917/1726/25 за касаційною скаргою Спільного підприємства "Полтавська газонафтова компанія" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2026.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча І. Кондратова

Судді Г. Вронська 

В. Студенець