Справа № 755/24131/25
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" червня 2026 р. місто Київ
Дніпровський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду міста Києва, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025105040001002 від 18 жовтня 2025 року, за обвинуваченням
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ніспорени, республіка Молдова, молдованина, громадянина Республіки Молдова, освіта середня, працюючого двірником ФОП ОСОБА_5 , не одруженого, зареєстрованого за адресою:  АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:  АДРЕСА_2 , раніше судимого: 
- 29 листопада 2024 року вироком Дніпровського районного суду міста Києва за частиною першою статті 309 КК України до покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, на підставі статті 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік;
- 02 лютого 2026 року вироком Дніпровського районного суду міста Києва за частиною першою статті 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 (три) роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 309 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи протягом року, а саме 29 листопада 2024 року засудженим Дніпровським районним судом міста Києва за вчинення кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 309 КК України, на шлях виправлення не став та належних висновків для себе не зробив.
Так, ОСОБА_4 не пізніше 18 жовтня 2025 року, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 33, до часу фактичного виявлення працівниками поліції, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, порушуючи вимогу Закону України «Про незаконний обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів», передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, маючи умисел спрямований на незаконне придбання та зберігання без мети збуту психотропної речовини, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP.
В подальшому, ОСОБА_4 , придбану ним психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, помістив до правої кишені куртки в яку він був одягнений, та почав незаконно зберігати при собі, для власного вживання без мети збуту.
Так, 18 жовтня 2025 року за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 33, о 13 годині 03 хвилини, працівниками поліції затримано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В подальшому, 18 жовтня 2025 року в період часу з 13 годин 39 хвилин до 13 годин 46 хвилин, під час особистого обшуку ОСОБА_4 було виявлено та вилучено з правої кишені куртки, в яку він був одягнений, пластикову ємність прозорого кольору, всередині якої знаходилася кристалічна речовина бежевого кольору.
Згідно висновку експерта надана на дослідження кристалічна речовина бежевого кольору містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP. Маса PVP в речовині становить 0,263 г.
PVP, згідно зі Списком № 2 «Особливо небезпечні психотропні речовини, обіг яких заборонено» в Таблиці I, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року віднесений до психотропних речовин, обіг яких заборонено.
Згідно наказу МОЗ України № 188 від 01 серпня 2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу», кримінальна відповідальність за придбання та зберігання психотропної речовини, обіг якої заборонено- PVP, у невеликих розмірах настає в тому разі, коли таке придбання та зберігання перевищує вагу зазначеної в таблиці граничної величини, а саме 0,15 грам.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 309 КК України, визнав повністю та пояснив суду, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується з обставинами, встановленими під час досудового розслідування, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбачені КК України за вказане кримінальне правопорушення, і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок. Дійсно, 18 жовтня 2025 року він перебуваючи по вул. Ентузіастів в місті Києві, знайшов пластикову ємність. Так, як він періодично вживає психотропні речовини, то здогадався, що в ємності знаходиться психотропна речовина PVP, тому підняв її, поклав до кишені куртки, та зберігав для власного вживання, однак цього ж дня його зупинили працівники поліції, які виявили та вилучили у нього вказану речовину. Протиправні діяння, які ставляться йому у провину, він не оспорює, у вчиненому щиросердно розкаюється, просив суворо не карати.
Показання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідають фактичним обставинам справи, ним не оспорюються, а також є логічними, послідовними та не викликають у суду сумніву щодо їх щирості.
Відповідно до вимог частини третьої статті 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення статті 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил частини третьої статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових доказів, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 та тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та судових витрат.
Крім того, винуватість ОСОБА_4 , який не оспорює фактичні обставини справи, у вчиненні інкримінованого йому злочину, знайшла повне підтвердження під час судового розгляду.
Аналізуючи наведене, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 , у тому, що він своїми умисними діями вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини, без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею, тому, визнає правильною кваліфікацію його дій за частиною другою статті 309 КК України.
При ухваленні вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Згідно статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях вказував, що при призначенні покарання для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»; досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує відповідно до статей 65-67 КК України та пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи розмір покарання, суд повинен виходити із усіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву та мети, способу і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали, тощо.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до статті 66 КК України, суд визнає щире каяття у вчиненому.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до статті 67 КК України, - органом досудового розслідування та судом не встановлено.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд у відповідності до вимог статті 65 КК України враховує, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до статті 12 КК України є нетяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, дані, що характеризують особу винного, який раніше судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, працює, відношення обвинуваченого до вчиненого, а саме те, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб його вчинення, стадію, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції частини другої статті 309 КК України у виді позбавлення волі.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог статті 75 КК України, або ж застосування статті 69 КК України, чи норм статті 69-1 КК України до обвинуваченого ОСОБА_4 , суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог частини другої статті 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Таке покарання, на переконання суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року ОСОБА_4 засуджено за частиною першою статті 309 КК України до покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, на підставі статті 75 КК України, звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Крім того, вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2026 року ОСОБА_4 засуджено за частиною першою статті 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 (три) роки, та вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року при призначенні остаточного покарання врахований не був.
Кримінальне правопорушення, за яким ОСОБА_4 засуджується цим вироком, було вчинено 18 жовтня 2025 року.
Відповідно до частини третьої статті 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Відповідно до положення частини четвертої статті 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більше від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Згідно з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа № 511/37/16-к, провадження № 51-830км18), коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як статті 70, так і статті 71 КК: спочатку за правилами частини першої статті 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами частини четвертої статті 70 КК, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків відповідно до частини першої статті 71 цього Кодексу.
З огляду на встановлені обставини, з урахуванням положень статтей 70, 71 КК України, висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа № 511/37/16-к, провадження № 51-830км18), суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід:
- призначити покарання за частиною другою статті 309 КК України;
- на підставі частини четвертої статті 70, статті 72 КК України визначити покарання, з урахуванням покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2026 року;
- остаточне покарання призначити на підставі статті 71, статті 72 КК України, врахувавши покарання, призначене вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року.
Відповідно до вимог пунктів «а-1» та «б» частини першої статті 72 КК України, при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення одному дню позбавлення волі відповідають два дні пробаційного нагляду; два дні обмеження волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у цьому провадженні не обирався, клопотань про його обрання не надходило.
Процесуальні витрати згідно матеріалів кримінального провадження складають 3565 гривні 60 копійок за проведення експертизи матеріалів, речовин і виробів у кримінальному провадженні № 12025105040001002 від 18 жовтня 2025 року.
Відповідно до частини другої статті 124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Цивільний позов у справі не заявлявся, потерпілих немає, майнова шкода нікому не заподіювалася.
Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 КПК України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтями 100, 349, 368-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4  визнати винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 309 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
Відповідно до вимог частин першої та четвертої статтті 70, статті 72 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарання, призначеного цим вироком та покарання призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2026 року, остаточно призначити  ОСОБА_4  покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць позбавлення волі.
На підставі статтей 71, 72 КК України, за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року, та остаточно призначити  ОСОБА_4  покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 4 (чотири) місяці позбавлення волі.
Строк відбуття покарання  ОСОБА_4  рахувати з моменту набрання вироком законної сили та звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного затримання для відбуття покарання.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у цьому провадженні не обирався, клопотань про його обрання не надходило.
Стягнути з  ОСОБА_4  на користь держави процесуальні витрати за проведення судової хімічної експертизи матеріалів, речовин і виробів в сумі 3565 (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Речові докази: особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, загальною масою 0,263г, яка знаходиться на зберіганні в камері схову речових доказів Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві, - знищити.
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та обвинуваченому. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя Дніпровського районного 
суду міста Києва ОСОБА_1