Справа № 761/26713/21
Провадження № 2/761/293/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва, у складі:
головуючого судді: - Савчук Ю.Н.,
за участю секретаря судового засідання Фортуни М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Правничий Центр «Пріоритет», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет» про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:
26 липня 2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська інноваційна компанія» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет про визначення договорів недійсними.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Український інноваційний банк») був укладений кредитний договір № 10-13, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 200 000 грн. строком до 04.10.2013 року. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним договором вона, як іпотекодавець, 06 жовтня 2010 року уклала з АТ «Український інноваційний банк» договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передала належну їй на праві власності земельну ділянку площею 800 кв.м., кадастровий номер 6810800000:03:012:0014 із розташованим на ній незавершеним будівництвом житловим будинком з вбудованим магазином за адресою: АДРЕСА_1 . В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АТ «Український інноваційний банк» 06.10.2010 року було укладено договір поруки № 10-13, за умовами якого ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором та зобов`язувався відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник. 21.01.2013 року рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у справі № 2215/2158/2012 було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрІнБанк 146 185,54 грн. заборгованості за кредитним договором та 1581,86 грн. судових витрат.
У подальшому, 09.02.2018 року між ПАТ «Українська інноваційна компанія» як правонаступником АТ «Укрінбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет» було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 06.10.2010 року № 10-13. Ухвалою суду від 07.03.2018 року замінено стягувача із ПАТ «Український інноваційний банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет» у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з виконання рішення суду від 21.01.2013 року про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно заборгованості за кредитним договором № 10-13 від 06.10.2010 року в розмірі 146 185,84 грн. та 1 581,86 грн. судових витрат, яке перебуває на виконанні у Старокостянтинівському РВ ДВС ГТУЮ в Хмельницькій області.
20.08.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 20/08/18, відповідно до умов якого право вимоги до боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договорами кредиту та поруки перейшло до ТОВ «Юридична група «Пріоритет» як нового кредитора.
Постановою Національного банку України від 22 березня 2016 року № 180 було відкликано ліцензію ПАТ «Український інноваційний банк» та розпочато процедуру його ліквідації.
Позивачка зазначила, що ПАТ «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Українська інноваційна компанія») після початку ліквідації банківської установи не мав права здійснювати банківську діяльність, проте, всупереч положенням діючого законодавства, керівники банку здійснили зміну назви ПАТ «Український інноваційний банк» на ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке, у свою чергу, відступило право вимоги за кредитним договором та договорами іпотеки та поруки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет», правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет».
Між тим ПАТ «Українська інноваційна компанія» не мало права укладати договір відступлення права вимоги після початку ліквідації банку, так як лише уповноважена особа Фонду гарантування вкладів мала право вчиняти будь-які правочини від імені банку під час ліквідації, зокрема і відступлення права вимоги. 
Позивач вважає, що такі правочини порушують її права та законні інтереси, оскільки вони не відповідають чинному законодавству.
Ухвалою суду від 02 травня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.
31.07.2025 року від представника відповідача ПАТ «Укрінбанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб адвоката Пиріг О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначено, що вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі, а її доводи викладені в позовній заяві є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки питання правонаступництва ПАТ «Українська інноваційна компанія» всіх прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк» встановлено численними рішеннями Верховного Суду. Крім того, належним відповідачем у справі повинен виступати ПАТ «Український інноваційний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на продовження процедури виведення ПАТ «Укрінбанк» з ринку. Неналежність відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.
Ухвалою суду від 14.10.2025 закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до розгляду по суті.
В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. 
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи положення ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.
Суд, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи та інші матеріали, приходить до наступного.
Судом встановлено, що 06.10.2010 року між АТ «Український інноваційний банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10-13, згідно з якою Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 200 000 грн. на термін до 04.10.2013 зі сплатою проценти в розмірі 25 % річних та разової комісії в розмірі 0,5 5 від суми кредиту.
В забезпечення виконання основного зобов`язання, 06.10.2006 між АТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 10-13, посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Лавутою Т.Р., зареєстрованого у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №160, за умовами якого в іпотеку банку було передано земельну ділянку площею 800 кв.м., кадастровий номер 6810800000:03:012:0014 із розташованим на ній незавершеним будівництвом житловим будинком з вбудованим магазином за адресою: АДРЕСА_1 .
В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 06.10.2010 року № 10-13 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АТ «Український інноваційний банк» 06.10.2010 року було укладено договір поруки № 10-13, за умовами якого ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором та зобов`язувався відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник.
ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим 21.01.2013 року рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у справі № 2215/2158/2012 було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрІнБанк 146 185,54 грн. заборгованості за кредитним договором та 1 581,86 грн. судових витрат.
Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили  01.02.2013. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Викладені вище обставини встановлені відповідними рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому не потребують повторному доказуванню та судом повторно не досліджуються.
Доказів, що підтверджували факт погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 10-13 від 06.10.2010 року , позивачем суду не надано.
В подальшому, між ПАТ «Українська інноваційна компанія», яке вважає себе правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет», був укладений Договір відступлення права вимоги № 09/02/2018 від 09.02.2018 року.
Згідно п. 1.1. вказаного договору відступлення, Первісний Кредитор в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а Новий Кредитор приймає (набуває) права вимоги Первісного Кредитора за кредитними угодами, зазначеними в Додатку № 1 до Договору відступлення права вимоги № 09/02/2018 від 09.02.2018 року.
Відповідно п. 1.4-1.5 вказаного договору Новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за Кредитним договором та одержує право вимагати від Боржника належного виконання всіх без виключення зобов`язань за: Кредитним договором, які існували та існують на момент укладення цього Договору. При цьому, Новий кредитор також набуває статусу заставодержателя (іпотекодержателя) за всіма зобов`язаннями, що забезпечують виконання Боржником його зобов`язань за Кредитним договором в разі їх наявності.
За змістом п. 1.6 Договору в силу цього Договору, Первісний кредитор відступає Новому кредитору також права вимоги за договорами поруки/застави/іпотеки, що забезпечують виконання зобов`язань за Кредитним договором в разі їх наявності, про що укладаються окремі договори, протягом узгодженого між сторонами строку.
Як вбачається із Додатку № 1 до Договору відступлення права вимоги № 09/02/2018 від 09.02.2018 року, ОСОБА_2 зазначена у переліку боржників, право вимоги до яких відступлено.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 07.03.2018 року у справі № 2215/2158/2012 замінено стягувача з ПАТ «Український інноваційний банк» на ТОВ «Правничий центр «Пріоритет» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення у цивільній справі від 21.01.2013р. за позовом ПАТ «Український інноваційний банк» про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Український інноваційний банк» заборгованості по кредиту №10-13 від 06.10.2010р. в сумі 146185,54 грн. та 1581,86 грн. судових витрат.
Автоматизована система виконавчого провадження за посиланням : ІНФОРМАЦІЯ_1 містить дані щодо відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1про стягнення заборгованості із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет». Виконавче провадження станом на даний час завершено.
20.08.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 20/08/18, відповідно до умов якого право вимоги до боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договорами кредиту та поруки перейшло до ТОВ «Юридична група «Пріоритет» як нового кредитора.
Позивач просив суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги № 09/02/2018 від 09.02.2018 року та Договір про відступлення права вимоги № 20/08/18 від 20.08.2018 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №925/698/16 від 10 грудня 2019 року та висновки Верховного Суду у інших справах зазначає, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» не є правонаступником ПАТ «Український інноваційний банк», а тому не могло укладати Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, приватний нотаріус не мав права реєструвати зазначений договір відступлення, оскільки фізична особа не може бути кредитодавцем в іпотечному договорі. У зв`язку з цим, позивач вважає, що оспорюваний договір є недійсним, а тому договір купівлі-продажу квартири укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , також є недійсним, що є підставою для витребування квартири на його користь.
Суд, дослідивши матеріали справи, доводи та заперечення сторін, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Щодо правонаступництва ПАТ «Українська інноваційна компанія».
З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2015 року Правлінням Національного Банку України було прийнято Постанову №659/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до категорії проблемних» строком на 180 днів.
24.12.2015 року Правлінням Національного Банку України було прийнято Постанову №934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних» та Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №239 від 24.12.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
22.03.2016 року Правлінням Національного банку України на підставі пропозиції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «УКРІНБАНК» винесено постанову №180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УКРІНБАНК».
Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».
24.12.2015 року Правлінням Національного Банку України була прийнята Постанова №934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» до категорії неплатоспроможних».
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року по справі №826/1162/16 визнано протиправними та скасовані Постанова Правління Національного банку України №934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» до категорії неплатоспроможних» та Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №239 від 24.12.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 року по справі №826/1162/16 апеляційні скарги Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року по справі №826/1162/16 залишені без задоволення, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва залишена без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.08.2016 року по справі №826/1162/16 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016 року по справі №826/1162/16 та ухвалу Київського адміністративного суду від 14.04.2016року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду України від 24.10.2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2016 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 31.08.2016 скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_9 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк», ОСОБА_10, про визнання протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Постанова Верховного Суду України була мотивована тим, що провадження у даній справі було розпочате акціонером, який є власником простих іменних акцій в розмірі 0,0003%, а тому рівень його зацікавленості та сутність інтересу в діяльності банку якісно відрізняється від акціонера банку, який може бути ініціатором оскарження дій чи бездіяльності Національного Банку України.
Враховуючи викладене, до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся з позовом мажоритарний акціонер Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання протиправними та скасування рішень.
14.12.2017 року Окружний адміністративний суд м. Києва постановою по справі №826/14033/17 задовольнив позовні вимоги ПАТ «Українська інноваційна компанія», визнав незаконним та скасував Постанову Правління Національного банку України від 24.12.2015 №934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» до категорії неплатоспроможних» та Рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 №239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
Постановою від 20.02.2018 року по справі №826/14033/17 Київський апеляційний адміністративний суд залишив без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 року.
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у справі №826/14033/17 від 09.08.2019 року відмовлено у задоволенні касаційних скарг, залишені без змін постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 року та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року щодо визнання незаконним та скасування Постанови Правління Національного банку України від 24.12.2015 року №934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» до категорії неплатоспроможних» та Рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 року №239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду було встановлено, що ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «УКР/ІН/КОМ» є однією і тією ж юридичною особою з урахуванням проведеної зміни найменування та вказано, що відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань свідчать про обставини правонаступництва між ПАТ «УКР/ІН/КОМ» та ПАТ «Укрінбанк», також ПАТ «УКР/ІН/КОМ» довело свою ідентичність та безперервність юридичної особи, а зміна організаційно - правової форми не відбувалась, тому відсутній факт реорганізації юридичної особи, в ході якої згідно зі ст.ст.27,28 Закону України «Про банки і банківську діяльність" необхідне затвердження плану реорганізації та отримання дозволу від Національного Банку України.
В даному випадку мало місце транслятивне (підсумоване) правонаслідування юридичної особи, враховуючи зміну назви, збереження ідентифікаційного коду юридичної особи та вступ у цивільний оборот нової, замість правопопередника із збереженням обсягу правосуб`єктності в порядку правонаступництва.
В той же час, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.04.2016 року по справі №826/5325/16 визнані протиправними та скасовані Постанова Правління Національного банку України №180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УКРІНБАНК» та Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року постанова Окружного адміністративного суду м. Києва по справі №826/5325/16 від 29.04.2016 року залишена без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.11.2016 по справі №826/5325/16 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.04.2016 по справі №826/5325/16 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 по справі №826/5325/16 залишено без змін.
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).Глава 7 ЦК України містить загальні положення про юридичну особу.
Відповідно до статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Згідно до ч. 1статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.
Спеціальна правоздатність юридичних осіб (частина третя статті 91 ЦК України) встановлюється для юридичних осіб, які здійснюють окремі види діяльності, для здійснення яких законом передбачено отримання спеціального дозволу (ліцензії).
Правосуб`єктність юридичної особи та спеціальна правосуб`єктність, не є тотожними поняттями, а відрізняються умовами та моментом набуття, обсягом юридичних можливостей, та умовами припинення.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню, зокрема, підлягає банківська діяльність, діяльність з надання фінансових послуг та інша діяльність, ліцензування якої здійснює НБУ відповідно до закону.
Таким чином право на надання банківських або інших фінансових послуг, юридична особа набуває після отримання відповідної ліцензії.
В свою чергу підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені статтею 11 Цивільного кодексу України, однією з яких є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Судом встановлено що 06.10.2010 року між АТ «Український інноваційний банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10-13, згідно з якою Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 200 000 грн. на термін до 04.10.2013 зі сплатою проценти в розмірі 25 % річних та разової комісії в розмірі 0,5 5 від суми кредиту.
В забезпечення виконання основного зобов`язання, 06.10.2006 між АТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 10-13, посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Лавутою Т.Р., зареєстрованого у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №160, за умовами якого в іпотеку банку було передано земельну ділянку площею 800 кв.м., кадастровий номер 6810800000:03:012:0014 із розташованим на ній незавершеним будівництвом житловим будинком з вбудованим магазином за адресою: АДРЕСА_1 .
В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 06.10.2010 року № 10-13 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АТ «Український інноваційний банк» 06.10.2010 року було укладено договір поруки № 10-13, за умовами якого ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором та зобов`язувався відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник.
Постановою Правління Національного Банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку» №180 від 22.03.2016 року було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк».
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/5325/16 від 29.04.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.11.2016, визнано протиправною та скасовано постанову НБУ № 180 від 22.03.2016.
Отже станом на момент укладення кредитного, іпотечного договорів та договору поруки (06.10.2006) у ПАТ «Український інноваційний банк» існувала банківська ліцензія, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.
Оскільки 22.03.2016 року Постановою Правління НБУ № 180 було відкликано банківську ліцензію, яка в подальшому хоча і була визнана протиправною та скасованою, обсяг цивільних прав та обов`язків юридичної особи змінився, адже саме з цієї дати відповідач втратив право здійснювати банківську діяльність.
В свою чергу зобов`язання між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виникли на підставі укладених кредитного, іпотечного договорів та договору поруки від 06.10.2010 року № 10-13, в той час коли відповідач мав статус банківської установи. Втрата банківської ліцензії позбавляє кредитора в подальшому здійснювати банківську діяльність, але не припиняє набутих прав та обов`язків. Так само втрата банківської ліцензії відповідачем, не звільняє, зокрема позивача, як позичальника від обов`язку належного виконання взятих не себе договірних зобов`язань.
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Нормами чинного законодавства та договору, не передбачено такої підстави припинення існуючих зобов`язань, як відкликання банківської ліцензії, або внесення змін до статуту юридичної особи.
Згідно статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
В п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду №914/3587/14 від 24.04.2019 зазначено, що з аналізу зазначених положень убачається, що сама лише зміна найменування (типу) юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи. Зміна типу акціонерного товариства з публічного на приватне (ПАТ «Львівобленерго» на ПрАТ «Львівобленерго») не є його реорганізацією. Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Частиною першою статті десятої Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» встановлено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Відповідно до п. 6 положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №118інформаційний фонд Реєстру містить, зокрема, дані ідентифікаційні - ідентифікаційний код та найменування суб`єкта (п. 4), який зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним (п. 6).
Правонаступництво є перехід сукупності прав та обов`язків від одного суб`єкта правовідносин до іншого, в порядку та на умовах встановлених законом. Отже обов`язковою умовою правонаступництва, є наявність декількох окремих суб`єктів, дотримання процедури переходу прав та обов`язків встановленої законом, і як наслідок втрата прав та обов`язків однією особою, та набуття іншою.
В даному випадку відбулась зміна найменування юридичної особи, без зміни організаційно правової форми, що не є її реорганізацією та не є перетворенням. Оскільки код ЄДРПОУ є ідентифікуючою ознакою юридичною особи, яка залишається незмінною протягом усього часу його існування, суд дійшов висновку, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» та ПАТ «Укрінбанк» є однією юридичною особою.
Ураховуючи вищевикладене, оскільки ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією юридичною особою, зобов`язання які виникли на підставі кредитної угоди та договору іпотеки належним чином виконані не були, та не були припинені, суд приходить до висновку, що саме ПАТ «Українська інноваційна компанія» належало право вимоги за кредитним договором та право на звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки.
Вищевикладене спростовує висновки Верховного Суду у справі №910/7828/17 від 14.02.2018 та справі № 910/8117/17 від 03.08.2018 на які посилається позивач.
З приводу посилання позивача на зміст постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №925/698/16 від 10.12.2019, суд зазначає про таке.
В ухвалі про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» від 03.06.2020 справа №3-88/2020(175/20), Конституційним Судом України зазначено, що постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №925/698/16 від 10.12.2019 скасовано рішення Господарського суду Черкаської області від 06.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 не можна вважати остаточним судовим рішенням у справі.
В постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №922/2144/16 від 25 листопада 2020 року зазначено, що посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду №925/698/16 від 10.12.2019 є безпідставним, оскільки зазначеною постановою справу №925/698/16 передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, що не означає вирішення спору, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них.
Також суд звертає увагу, що відповідно до сталої практики Верховного Суду, обставини встановлені у справі №925/698/16 не мають преюдиційного значення для справи, яка розглядається господарським судом Луганської області з огляду на нижчевикладене.
Відповідно до п. 6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду №48/340 від 02.07.2019 зазначено, що суд не врахував належним чином, що в іншій справі №137/7 суди не визнали за державою права власності на спірне майно. При цьому Господарський суд міста Києва, з рішенням якого погодився Вищий господарський суд України, дійшов правильного висновку про те, що рішення у справі № 137/7 не вважається преюдиційним з двох причин. По-перше, склад учасників справи № 137/7 та цієї справи не є тотожним. По-друге, преюдиційне значення мають лише встановлені судом обставини, а не правової їх оцінки.
В п. 47 постанови Верховного Суду №761/29966/16-ц від 18.12.2019 року зазначено, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
За таких обставин посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №925/698/16 є безпідставним, оскільки направлення справи на новий розгляд свідчить про відсутність остаточного рішення, а обставини встановлені у справі не мають преюдиційного значення.
Відповідно до висновку викладеному у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у справі №826/14033/17 від 09.08.2019, ПАТ «Укрінком» є тією ж юридичною особою, яке довело свою ідентичність та безперервність юридичної особи, а зміна організаційно-правової форми не відбувалась, тому відсутній факт реорганізації юридичної особи, в ході якої згідно з ст.27,28 Закону України «Про банки і банківську діяльність» необхідне затвердження плану реорганізації та отримання дозволу від НБУ.
Як було встановлено судом вище, в даному випадку мало місце транслятивне (підсумоване) правонаслідування юридичної особи, враховуючи зміну назви, збереження ідентифікаційного коду юридичної особи та вступ у цивільний оборот нової, замість правопопередника зі збереженням обсягу правосуб`єктності в порядку правонаступництва.
Ураховуючи, що ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією юридичною особою, відповідач був наділений правом вимоги за кредитним зобов`язанням та договорами забезпечення, включаючи іпотечний договір.
Верховний Суд у справі № 913/266/20 від 16 жовтня 2024 року зазначив наступне: «Суд зауважує, що у вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування законодавства про банкрутство до ПАТ «Українська інноваційна компанія» урахував такі виняткові обставини цієї справи: -наявність чинних судових рішень, якими визнано протиправними та скасовано всі рішення НБУ та Фонду щодо виведення ПАТ «Укрінбанк» з ринку (єдине нескасоване рішення НБУ про віднесення банку до категорії проблемних згідно з нормативним регулюванням до процедури виведення банку з ринку не належить); - наявність чинного судового рішення, яким суд зобов`язав НБУ вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Український інноваційний банк» як банківської установи в обсязі та стані, який існував до прийняття постанови НБУ від 22.03.2016 № 180 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію; - неналежне виконання НБУ покладених на нього законодавством обов`язків щодо здійснення банківського нагляду, зокрема внаслідок неприйняття необхідних рішень, спрямованих на забезпечення можливості Фонду здійснити процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку; - порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення та виконання державними органами відповідних їх функцій у межах своєї компетенції у спосіб, що підпадає під ознаки порушення гарантованих Конвенцією права на суд та права на мирне володіння майном, а також принципу належного урядування; - пропуск встановлених законом строків для ліквідації ПАТ «Укрінбанк» у порядку, визначеному банківським законодавством; - відсутність нормативного регулювання механізму поновлення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку у випадку скасування у судовому порядку відповідних рішень НБУ та Фонду щодо запровадження такої процедури; - відсутність за даними Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу з назвою ПАТ «Укрінбанк» та кодом 05839888, що обумовлює неможливість визначення органу / суб`єкта, наділеного повноваженнями на управління цією особою; - існування у правовому полі юридичної особи (ідентифікаційний код 05839888), яка здійснювала банківську діяльність та мала назву ПАТ «Укрінбанк», із новою назвою - ПАТ «Українська інноваційна компанія» та із внесеними змінами до статуту стосовно видів діяльності, тоді як незаконність рішень загальних зборів щодо таких змін та відповідних записів у ЄДР не була доведена в судовому порядку (тоді як НБУ взагалі не ініціював відповідних спорів)».
Крім того в цій же постанові Верховним Судом було зазначено, що наявними у справі доказами не підтверджено приведення ПАТ «Український інноваційний банк» (наразі - ПАТ «Український інноваційний компанія») своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства, Правлінню НБУ (згідно із встановленими законом повноваженнями) належало прийняти нове рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних або про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, що надало б Фонду законні підстави для початку здійснення процедури виведення банку з ринку (прийняття Фондом у межах власної виключної компетенції рішень про запровадження тимчасової адміністрації або про початок процедури ліквідації відповідно).
Отже, відсутність належного законодавчого регулювання (порядку «відновлення» банківської ліцензії у випадку скасування судовим рішенням відповідних рішень НБУ та Фонду, спрямованих на здійснення процедури виведення банку з ринку) та невжиття державним органом (НБУ) відповідних заходів призвело до правової невизначеності як щодо статусу ПАТ «Український інноваційний банк» (нова назва - ПАТ «Українська інноваційна компанія»), так і щодо визначення органу / суб`єкта, наділеного повноваженнями на управління такою юридичною особою.
Зазначене підтверджується тим, що органами управління ПАТ "Український інноваційний банк" неодноразово приймались рішення та державними реєстраторами вносились відповідні реєстраційні записи щодо зміни назви, місцезнаходження акціонерного товариства, нової редакції статуту, видів діяльності товариства та призначались органи управління.
Верховний Суд також зазначив, що такі зміни до статуту товариства не є реорганізацією в розумінні банківського законодавства і не впливають на обсяг прав та обов`язків цієї юридичної особи, які виникли раніше у зв`язку із здійсненням нею банківської діяльності в межах своєї спеціальної правосуб`єктності як банківської установи, оскільки внаслідок цього не створився новий учасник правовідносин, а отже ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888 і єдиним обсягом прав та обов`язків. Водночас судова палата вкотре наголошує, що зміна найменування банку без попереднього погодження НБУ чи зміна організаційно-правової форми без здійснення процедури реорганізації банку в установленому банківським законодавством порядку не допускаються, тому відповідні зміни до статуту самі по собі не могли бути підставою для втрати зазначеним товариством статусу банку.
До аналогічних висновків прийшов Верховний Cуд і у постанові від 28.01.2025 року у справі № 921/534/23 п.50: «Отже, з огляду на зазначене, ПАТ "Укрінбанк" та ПАТ "Українська інноваційна компанія" є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888, а зміни до статуту товариства не є реорганізацією в розумінні банківського законодавства і не впливають на обсяг прав та обов`язків цієї юридичної особи щодо зобов`язань, які виникли до внесення відповідних змін до статуту зазначеної юридичної особи. Відтак, такі зміни не спростовують наявність зобов`язань, які виникли за відповідними договорами та підтверджені відповідними судовими рішеннями».
Таким чином, виходячи з зазначених висновків Верховного Суду, ПАТ «Українська інноваційна компанія» - це фактично нова назва ПАТ «Український інноваційний банк», компанія має ідентифікаційний код 05839888, а отже такий самий обсяг прав та обов`язків як і ПАТ «Український інноваційний банк».
З огляду на те, що на момент укладення правочину відступлення права вимоги було скасовано постанову Правління Національного банку України №934 від 24.12.2015 «Про віднесення ПАТ «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №239 від 24.12.2015, а також зважаючи на те, що ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією і тією ж юридичною особою, то ТОВ «Правничий Центр «Пріоритет», а в подальшому -Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет»,  правомірно набуло права вимоги за договорами кредиту, іпотеки та поруки.
Щодо відступлення права вимоги ПАТ «Укрінбанк» суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Випадки, коли заміна кредитора не допускається, визначені статтею 515 ЦК України, за якою заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Відступлення права вимоги є правочином(договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.
Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.
Як встановлено раніше судом, між ПАТ «Українська інноваційна компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет» був укладений Договір відступлення права вимоги № 09/02/2018 від 09.02.2018 року.
20.08.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 20/08/18.
Таким чином, первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги до боржника.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові ВП ВС від 8 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22) зазначено, що Договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у разі наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (ч. 1 ст. 229 ЦК України), обману (ч. 1 ст. 230 ЦК України), насильства (ч. 1 ст. 231 ЦК України) тощо.
Підстави недійсності Договорів відступлення права вимоги, що встановлені ст.ст.203, 215 ЦК України відсутні.
Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про визнання недійсними Договорів відступлення права вимоги № 09/02/2018 від 09.02.2018 року та № 20/08/18 від 20.08.2018 року.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною другою статті 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку порушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Положення ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом
Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом (Постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17).
Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Правничий Цент «Пріоритет» Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет про визнання договорів недійсним слід відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не надано належного, достатнього та достовірного доказу, що підтверджував би недійсність Договорів відступлення права вимоги № 09/02/2018 від 09.02.2018 року та № 20/08/18 від 20.08.2018 року.
При цьому твердження представника відповідача щодо того, що належним відповідачем у справі повинен виступати ПАТ «Український інноваційний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на продовження процедури виведення ПАТ «Укрінбанк» з ринку є безпідставними з огляду на наступне.
Згідно пунктом першим частини другої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Відповідно до пунктів 1, 8 частини першої статті 46 цього Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.
Відповідно до пунктів 1, 5 частини другої статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2023 року по справі № 5002-17/1718-2011 зазначила, що ФГВФО безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі ФГВФО з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, такі повноваження: реалізує повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі НБУ.
Виконавчою дирекцією Фонду 22.03.2016 прийнято рішення "Про початок процедури ліквідації ПАТ "УкрІнБанк" та делегування повноважень ліквідатора банку" №385. Згідно з вказаним рішенням Фонду розпочато процедуру ліквідації ПАТ "УкрІнБанк" з 23.03.2016 по 22.03.2018 включно. Призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "УкрІнБанк", визначені, зокрема, статтями 37,38,47-52,521,53 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Білу І. В. строком на два роки з 23.03.2016 по
22.03.2018 включно.
Рішеннями Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 10.08.2020 №1485 - продовжено процедуру виведення ПАТ "Укрінбанк" (на теперішній час найменування Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія") з ринку шляхом виконання заходів щодо управління майном (активами) банку та задоволення вимог кредиторів; уповноваженою особою Фонду стосовно продовження процедури виведення ПАТ "Укрінбанк" (на теперішній час найменування Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія") з ринку призначено провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Караченцева Артема Юрійовича.
Таким чином, належним відповідачем у справах за позовами до неплатоспроможного банку є такий банк в особі ФГВФО безпосередньо або уповноваженої особи ФГВФО.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
У зв`язку із повною відмовою у задоволені позовних вимог, суд зазначає, що понесені позивачем судові витрати покладаються на неї.
Керуючись ст. ст. 141,263,265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Правничий Центр «Пріоритет», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична група «Пріоритет» про визнання договорів недійсними - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення підписано та складено 10.04.2026 року.

Суддя