КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року м. Київ справа № 320/38131/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (адреса м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, 03048 ЄДРПОУ 40108646) про зобов`язання вчинити певні дії (з урахуванням уточнення позовних вимог),

встановив:
Зміст позовних вимог та процесуальні дії в справі.
Позивач ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції про зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
-Визнати протиправною відмову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо врахування час служби у Державному департаменті України з питань виконання покарань в період часу з 15.08.1999 року по 23.06.2003 року, у календарному обчислені становить - 03 роки 10 місяців 08 днів, у пільговому обчислені - 04 роки 01 місяць 26 днів, до загального часу служби у Національної поліції України;
-Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України врахувати час служби у Державному департаменті України з питань виконання покарань в період часу з 15.08.1999 року по 23.06.2003 року, у календарному обчислені становить - 03 роки 10 місяців 08 днів, у пільговому обчислені - 04 роки 01 місяць 26 днів, до загального часу служби у Національної поліції України.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.07.2025 позовну заяву було залишено без руху як таку, що подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначено недоліки позовної заяви, спосіб і строк для їх усунення.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.08.2025 прийнято позовну заяву до провадження судді Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 постановлено здійснювати розгляд (формування та зберігання) судової справи в електронній формі.
Правова позиція сторін.
Позиція позивача обґрунтована тим, що ОСОБА_1 проходив службу у Державному департаменті України з питань виконання покарань у період з 15.08.1999 по 23.06.2003 на посадах рядового та начальницького складу, що підтверджується наказами про зарахування на службу, присвоєння спеціальних звань, призначення на посаду та звільнення зі служби. Загальна вислуга за цей період становить 3 роки 10 місяців 8 днів у календарному обчисленні та 4 роки 1 місяць 26 днів у пільговому обчисленні. Після звільнення зі служби в ДДУ з ПВП позивач з 26.03.2004 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 продовжив службу в Національній поліції України. З 04.09.2018 проходить службу в Департаменті патрульної поліції. При цьому під час проходження служби в органах внутрішніх справ до стажу служби позивача вже було враховано період служби в ДДУ з ПВП, що стало підставою для виплати надбавки за вислугу років та надання додаткових днів щорічної відпустки. Станом на липень 2025 року загальна тривалість служби позивача у правоохоронних органах України перевищує 25 календарних років. У зв`язку з цим позивач звернувся до Департаменту патрульної поліції із заявою про врахування періоду служби в ДДУ з ПВП до загального стажу служби в Національній поліції для реалізації права на пенсійне забезпечення за вислугу років. Листом від 11.07.2025 Департамент патрульної поліції відмовив у зарахуванні зазначеного періоду служби, посилаючись на відсутність відповідних правових підстав у чинному законодавстві. ОСОБА_1 вважає таку відмову протиправною та такою, що порушує його права. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що під час проходження служби в органах та установах виконання покарань на нього поширювалися норми законодавства, які регулювали проходження служби особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ. Зокрема, йому присвоювалися спеціальні звання внутрішньої служби, служба проходила відповідно до положень про проходження служби в органах внутрішніх справ, а правовий статус, порядок проходження служби, соціальний захист та дисциплінарна відповідальність були тотожними статусу осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. ОСОБА_1 посилається на положення Закону України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України № 393, Кримінально-виконавчого кодексу України та Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», які, на його думку, підтверджують, що служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби є службою правоохоронного характеру та підлягає врахуванню при визначенні стажу служби і права на пенсійне забезпечення. На переконання позивача, відмова відповідача у зарахуванні часу служби в ДДУ з ПВП до стажу служби в Національній поліції порушує його право на належне обчислення вислуги років, отримання відповідних соціальних гарантій, передбачених законодавством для поліцейських, а також право на пенсійне забезпечення за вислугу років. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просить визнати відмову Департаменту патрульної поліції протиправною та зобов`язати відповідача зарахувати до стажу служби в Національній поліції період його служби в ДДУ з ПВП з 15.08.1999 по 23.06.2003. 
21.08.2025 представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України скерував до суду письмовий відзив.
Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначав, що правовідносини, які є предметом спору, регулюються спеціальним Законом України «Про Національну поліцію». Відповідно до статті 78 цього Закону стаж служби в поліції дає право на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, а перелік видів служби, які зараховуються до такого стажу, є вичерпним. На думку відповідача, частина друга статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» містить виключний перелік посад, видів служби та періодів роботи, які можуть бути включені до стажу служби в поліції. При цьому служба в органах Державної пенітенціарної служби України або Державного департаменту України з питань виконання покарань у зазначеному переліку відсутня. Відповідач посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.03.2020 у справі № 520/2067/19, відповідно до якої при визначенні стажу служби в поліції, що дає право на надбавку за вислугу років та додаткову оплачувану відпустку, підлягають застосуванню приписи частини другої статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», яка встановлює вичерпний перелік складових такого стажу. Водночас надані Кабінету Міністрів України повноваження щодо визначення порядку обчислення вислуги років не передбачають можливості розширення цього переліку. Також відповідач зазначав, що після прийняття Кримінально-виконавчого кодексу України та Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» питання проходження служби в органах та установах виконання покарань врегульовані окремим законодавством. На переконання відповідача, у період з 15.08.1999 по 23.06.2003 позивач проходив службу в органах Державного департаменту України з питань виконання покарань, а не в органах внутрішніх справ України. Крім того, на момент прийняття позивача на службу до Національної поліції вже діяв Закон України «Про Національну поліцію», статтею 78 якого визначено вичерпний перелік видів служби, що зараховуються до стажу служби в поліції, тому саме положення цього Закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Відповідач вважав помилковим ототожнення позивачем служби в органах виконання покарань зі службою в органах внутрішніх справ лише з огляду на характер виконуваних функцій та обов`язків, оскільки такий підхід суперечить вимогам статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», яка чітко визначає види служби, що враховуються до стажу служби поліцейських для цілей встановлення надбавки за вислугу років та визначення тривалості додаткової відпустки. Крім того, відповідач наголошував, що зарахування стажу служби в Державному департаменті України з питань виконання покарань до вислуги років для призначення пенсії та зарахування такого стажу до стажу служби в поліції для отримання надбавки за вислугу років і додаткової відпустки є різними правовими інститутами. На думку відповідача, законодавство допускає врахування відповідного періоду служби для цілей пенсійного забезпечення, однак не передбачає його включення до стажу служби в поліції, визначеного статтею 78 Закону України «Про Національну поліцію». З огляду на викладене відповідач вважав, що, відмовляючи у зарахуванні до стажу служби в поліції періоду служби позивача у Державному департаменті України з питань виконання покарань з 15.08.1999 по 23.06.2003, діяв у межах наданих законом повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 проходив службу у Державному департаменті України з питань виконання покарань у період з 15.08.1999 по 23.06.2003.
Згідно з наказом Чернігівського юридичного училища Державного департаменту України з питань виконання покарань від 31.07.1999 №35 о/с позивача зараховано курсантом першого курсу денного відділення училища. 
Наказом від 15.08.1999 №37 о/с йому присвоєно спеціальне звання «рядовий внутрішньої служби». 
Відповідно до архівної довідки Пенітенціарної академії України №7/19 від 16.06.2025 та архівних витягів із наказів, 06.07.2002 ОСОБА_1 закінчив Чернігівське юридичне училище ДДУ з ПВП, здобув кваліфікацію молодшого спеціаліста та був направлений для подальшого проходження служби.
Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 05.07.2002 №51 о/с ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання «лейтенант внутрішньої служби», а наказом Управління ДДУ з ПВП у м. Києві та Київській області від 08.07.2002 №42 о/с його призначено на посаду начальника відділення соціально-психологічної служби Київського слідчого ізолятора №13.
Наказом Управління ДДУ з ПВП у м. Києві та Київській області від 23.06.2003 №40 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби у запас за власним бажанням з 23.06.2003. У зазначеному наказі визначено вислугу років на день звільнення: 3 роки 10 місяців 08 днів у календарному обчисленні та 4 роки 01 місяць 26 днів у пільговому обчисленні.
Факт проходження позивачем служби у Державному департаменті України з питань виконання покарань у період з 15.08.1999 по 23.06.2003 також підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , послужним списком та архівними документами Пенітенціарної академії України.
Після звільнення зі служби в ДДУ з ПВП ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України. 
Наказом училища професійної підготовки працівників міліції ГУ МВС України в Київській області від 26.03.2004 №116 його зараховано курсантом училища професійної підготовки працівників міліції та присвоєно спеціальне звання «рядовий міліції». 
Суд встановив, що після завершення навчання наказом ГУ МВС України в Київській області від 22.07.2004 №103 о/с його призначено на посаду помічника дільничного інспектора міліції Ірпінського міського відділу, а наказом від 09.08.2004 №115 о/с призначено на посаду дільничного інспектора міліції.
У подальшому ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах, зокрема у ГУ МВС України в м. Києві. Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 28.10.2005 №449 о/с ОСОБА_1 встановлено стаж служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років станом на 01.10.2005 тривалістю 6 років 01 місяць 16 днів.
Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 06.11.2015 №1017 о/с позивача звільнено з посади у зв`язку з переходом на службу до Національної поліції України, а наказом ГУНП у м. Києві від 07.11.2015 №63 о/с його прийнято на службу до Національної поліції України в порядку переатестування із присвоєнням спеціального звання «майор поліції». 
Надалі ОСОБА_1 продовжив проходження служби в органах Національної поліції України, а з 04.09.2018 проходить службу в Департаменті патрульної поліції.
24.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту патрульної поліції із заявою про врахування часу служби у Державному департаменті України з питань виконання покарань у період з 15.08.1999 по 23.06.2003 до стажу служби в Національній поліції України. У зверненні позивач зазначив, що відповідний період служби становить 3 роки 10 місяців 08 днів у календарному обчисленні та 4 роки 01 місяць 26 днів у пільговому обчисленні, та додав на підтвердження відповідні документи.
Листом Департаменту патрульної поліції від 11.07.2025 №5711/41/4/03-2025 позивача повідомлено про відсутність підстав для зарахування до стажу служби в поліції періоду служби у Державній кримінально-виконавчій службі України, оскільки такий вид служби не передбачений статтею 78 Закону України «Про Національну поліцію».
Не погодившись із зазначеною відмовою, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, застосовує такі норми законодавства.
Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію".
Відповідно до частин 1, 2 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно частини 2 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» до стажу служби в поліції зараховуються:
1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.
Отже, згідно з пунктом 3 частини 2 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.
Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України, до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.
Згідно частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію».
Законом України від 23.12.2015 року № 900-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей», який набрав чинності 29.12.2015 року, пункт 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» доповнено абзацами другим та третім, згідно з якими за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за своїм правовим статусом, порядком проходження служби та законодавчим регулюванням прирівнюється до служби в органах внутрішніх справ України та підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону України «Про Національну поліцію».
Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 15.08.1999 по 23.06.2003 проходив службу в Державному департаменті України з питань виконання покарань на посадах рядового та начальницького складу, йому були присвоєні спеціальні звання «рядовий внутрішньої служби» та «лейтенант внутрішньої служби», а після закінчення навчання він проходив службу на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби Київського слідчого ізолятора №13, суд дійшов висновку, що зазначений період служби підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції у календарному обчисленні тривалістю 03 роки 10 місяців 08 днів. 
Водночас підстави для зарахування цього періоду у пільговому обчисленні відсутні, оскільки пільгове обчислення вислуги років не впливає на стаж служби в поліції та після змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №119 від 16.02.2022, застосовується виключно для визначення розміру пенсії, а не для формування календарної вислуги років.
Суд вважає, що на позивача, як і на інших працівників кримінально-виконавчої служби (окрім тих, на яких розповсюджується дія Закону України «Про державну службу») під час проходження ними служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції, в тому числі й дія статей 22, 23 Закону України «Про міліцію» та відповідні норми Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.
Усі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.
Системний аналіз вище наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які урегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.
Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини щодо проходження ОСОБА_1 служби у Державному департаменті України з питань виконання покарань на посадах рядового та начальницького складу у період з 15.08.1999 по 23.06.2003, суд дійшов висновку, що зазначений період служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» та частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції у календарному обчисленні тривалістю 03 роки 10 місяців 08 днів.
При вирішенні спору суд керується правовими позиціями викладеними Верховним Судом у постановах від 20.10.2022 року у справі № 160/11127/20, від 07.10.2020 року у справі №826/16143/18, від 01.08.2023 року у справі № 240/30024/21, 06.02.2025 року у справі №140/856/24.
Суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.10.2022 у справі №160/11127/20, оскільки правовідносини у зазначеній справі є подібними до спірних правовідносин у цій справі. Так, предметом розгляду Верховного Суду було питання щодо правомірності незарахування особі до стажу служби в поліції періоду проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та наявності підстав для зобов`язання Департаменту патрульної поліції зарахувати відповідний стаж.
У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширювалися порядок та умови проходження служби, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, а згодом і поліцейських, а тому служба в органах та установах виконання покарань за своїм правовим статусом є тотожною службі в органах внутрішніх справ. Верховний Суд також зазначив, що при вирішенні питання про зарахування такого стажу необхідно враховувати не лише формальну назву органу, а правову природу служби, її статус, функції та нормативне регулювання. За результатами розгляду справи Верховний Суд визнав протиправним незарахування відповідного стажу та погодився із необхідністю його зарахування до стажу служби в поліції.
З огляду на подібність фактичних обставин та предмета спору, наведені висновки Верховного Суду підлягають врахуванню при вирішенні цієї справи.
Окрім цього, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 01.08.2023 у справі №240/30024/21, оскільки правовідносини у зазначених справах є подібними до спірних правовідносин у цій справі. Зокрема, у наведених справах предметом судового розгляду було питання щодо правомірності відмови Департаменту патрульної поліції у зарахуванні до стажу служби в поліції періоду проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України особам, які після проходження такої служби були прийняті на службу до Національної поліції України.
Верховний Суд підтвердив наведений правовий висновок та зазначив, що при визначенні права особи на зарахування спірного стажу необхідно враховувати не формальне підпорядкування органу, в якому проходила службу особа, а правовий статус такої служби, її функції, зміст та нормативне регулювання. Верховний Суд також прямо вказав, що служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України прирівнюється до служби в органах внутрішніх справ України та може бути зарахована до стажу служби в поліції на підставі пункту 3 частини другої статті 78 Закону України «Про Національну поліцію».
Разом з тим Верховний Суд у постанові від 20.04.2026 у справі №460/1349/24 звернув увагу на необхідність розмежування стажу служби в поліції та пільгового обчислення вислуги років. Пільгове обчислення є спеціальним механізмом, який застосовується у випадках та порядку, визначених законодавством про пенсійне забезпечення, та не змінює фактичної календарної тривалості проходження служби.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10.12.2024 у справі №520/5695/23, відповідно до якої після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 законодавством розмежовано вислугу років для призначення пенсії та вислугу років для визначення її розміру. При цьому право на призначення пенсії за вислугу років пов`язується з наявністю вислуги років саме у календарному, а не пільговому обчисленні.
Верховний Суд також зазначив, що існують два самостійні правові режими вислуги років: вислуга років для призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України №2262-ХІІ та вислуга років для визначення розміру пенсії. Крім того, визначальним юридичним фактом для застосування відповідного правового регулювання є момент реалізації особою права на пенсійне забезпечення, тобто момент звернення із заявою про оформлення пенсійних документів. У разі звернення після 19.02.2022 підлягають застосуванню норми, які передбачають обчислення вислуги років для призначення пенсії виключно у календарному обчисленні.
Отже, навіть за наявності періодів служби, які раніше підлягали пільговому обчисленню, такі періоди не можуть бути враховані для збільшення календарної вислуги років чи стажу служби в поліції та не є підставою для зарахування до стажу служби в поліції у пільговому обчисленні.
Щодо доводів позивача про наявність підстав для зарахування спірного періоду служби у пільговому обчисленні до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, передбачених статтею 78 Закону України «Про Національну поліцію», суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, до вислуги років для виплати поліцейським надбавки за стаж служби зараховуються періоди, визначені частиною другою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію».
Отже, питання визначення стажу служби в поліції для цілей встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки врегульовано спеціальними положеннями статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», які не передбачають застосування пільгового обчислення вислуги років.
Верховний Суд у постановах від 26.10.2023 у справі №140/7147/20, від 23.05.2024 у справі №640/30284/20 та від 22.02.2023 у справі №320/12166/20 дійшов висновку, що порядок обчислення стажу служби в поліції для цілей встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки визначається виключно положеннями статті 78 Закону №580-VIII, тоді як положення Порядку №393 не регулюють зазначені правовідносини.
При цьому Верховний Суд наголосив, що Порядок №393 прийнятий на виконання Закону України №2262-ХІІ та визначає правила обчислення вислуги років виключно для цілей пенсійного забезпечення, а не для визначення стажу служби в поліції під час її проходження.
Таким чином, пільгове обчислення вислуги років не підлягає застосуванню при визначенні стажу служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, оскільки порядок обчислення такого стажу врегульовано виключно положеннями статті 78 Закону України «Про Національну поліцію». Відтак підстави для зарахування спірного періоду служби до стажу служби в поліції у пільговому обчисленні відсутні.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив у зарахуванні ОСОБА_1 до стажу служби в поліції періоду проходження служби у Державному департаменті України з питань виконання покарань з 15.08.1999 по 23.06.2003 у календарному обчисленні. З огляду на це належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати зазначений період служби до стажу служби в поліції.
Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, оскільки наявні підстави для зарахування до стажу служби в поліції періоду служби позивача у Державному департаменті України з питань виконання покарань з 15.08.1999 по 23.06.2003 у календарному обчисленні, однак відсутні правові підстави для зарахування цього періоду у пільговому обчисленні.
Судові витрати по справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 3872-1708-7174-4651 від 28.07.2025 року, копія якої долучена до матеріалів справи. 
Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції витрати по сплаті судового збору у розмірі 605, 60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок.)
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

вирішив:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (адреса м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, 03048 ЄДРПОУ 40108646) про зобов`язання вчинити певні дії (з урахуванням уточнення позовних вимог) – задовольнити у повному обсязі.
2. Визнати протиправною відмову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо врахування до загального стажу служби в Національній поліції України часу служби ОСОБА_1 у Державному департаменті України з питань виконання покарань у період з 15.08.1999 по 23.06.2003, який у календарному обчисленні становить 03 роки 10 місяців 08 днів.
3. Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України врахувати до загального стажу служби в Національній поліції України час служби ОСОБА_1 у Державному департаменті України з питань виконання покарань у період з 15.08.1999 по 23.06.2003, який у календарному обчисленні становить 03 роки 10 місяців 08 днів.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 605, 60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок.)за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.
5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
6. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.