ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/744/26  Номер провадження 22-ц/814/2450/26	Головуючий у 1-й інстанції Ткачук Ю.А.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І. 
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_5 - адвоката Панченко Олени Олександрівни
на ухвалу Подільського районного суду м. Полтави від 06 березня 2026 року, постановлену в м. Полтаві під головуванням судді Ткачука Ю. А.
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 до Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування», третя особа Департамент земельних та водних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради, про визнання незаконним рішення, визнання недійсним державного акту, припинення права постійного користування земельною ділянкою,
в с т а н о в и в:
Ухвалою Подільського районного суду м. Полтави від 06 березня 2026 року у відкритті провадження за вказаною позовною заявою відмовлено на підставі частини першої статті 186 ЦПК України. 
Роз`яснено позивачам право звернутися до Полтавського окружного адміністративного суду з відповідним позовом у порядку адміністративного судочинства.
Ухвала суду мотивована тим, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини стосуються оскарження рішення Полтавської міської ради щодо відведення земельної ділянки для потреб та з метою захисту суспільних інтересів територіальної громади (розміщення кладовища), а тому питання щодо законності та обґрунтованості такого рішення, яке має ознаки нормативного акту органу місцевого самоврядування, належить до компетенції адміністративних судів.
Не погодившись з даною ухвалою, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_5 - адвокат Панченко О. О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення Полтавської міської ради вже реалізоване шляхом видачі державного акту, спір стосується права користування майном (землею), що свідчить про приватно-правовий характер спору.
Видача державного акту свідчить про виникнення у КП «Спецкомбінат похоронно ритуального обслуговування» речового права - права постійного користування земельною ділянкою, яке оспорюється позивачами. Вимоги про визнання акту недійсним та припинення права користування безпосередньо впливають на майнові права КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування», яке не є суб`єктом владних повноважень в розумінні КАС України, а тому заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що якщо рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин реалізовано, його оскарження має відбуватися за правилами цивільного чи господарського судочинства. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Полтавської міської ради просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду без змін, як законну та обґрунтовану.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, згідно пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справи до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).
Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено статтею 186 ЦПК України.
Згідно пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2026 позивачі звернулися до суду з позовом до Полтавської міської ради, КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування», за участю третьої особи Департаменту земельних та водних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради, у якому просили суд визнати незаконним рішення 20 сесії Полтавської міської ради п`ятого скликання від 27.02.2007 про передання КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» в постійне користування земельної ділянки площею 20,800 га, місце розташування земельної ділянки Затуринський промвузол, м. Полтава, для розміщення міського кладовища; визнати недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 225736, виданий 27.03.2008 КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування», зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03085450003; припинити КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5310136700:08:001:0042 площею 20,800 га, місце розташування земельної ділянки Затуринський промвузол, м. Полтава, для розміщення міського кладовища.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі на підставі частини першої статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 по справі № 127/16433/17 та виходив з того, що оскаржуване рішення Полтавської міської ради носить нормативний характер, оскільки стосується суспільних інтересів територіальної громади, та не порушує приватні права позивачів, а тому ознак приватноправового характеру, що підлягають захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, не має. Вимоги про визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та про припинення права постійного користування КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» за висновками суду є похідними та такими, що залежать від вирішення публічно-правового спору, а тому також підлягають розгляду адміністративним судом.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки такі не відповідають нормам процесуального права та усталеній практиці Верховного Суду, яка відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню при вирішенні справ у подібних правовідносинах.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18) зазначено, що судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/9272/17, провадження № 14-345цс19).
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі № 367/4695/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18) зазначено, що судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Правила про предметну юрисдикцію передбачають розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожний суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законом, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, що виникають з індивідуальних, цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог.
Подібні правові висновки викладені також і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19), від 27 жовтня 2020 року в справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/41966/21 (провадження № 14-36цс22) та інших.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).
Тобто в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які є порушеними, оспореними чи невизнаними.
У частині першій статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21). 
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).
ЄСПЛ також зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA97v.UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
У справі, що переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції не звернув уваги, що оскаржуване рішення Полтавської міської ради від 27.02.2007 про передання КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» в постійне користування спірної земельної ділянки площею 20,800 га для розміщення міського кладовища, хоча і спрямоване на забезпечення суспільних інтересів територіальної громади, проте не є актом нормативно-правового характеру, що встановлює, змінює чи скасовує обов`язкові для виконання на певній території правила поведінки.
Оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є індивідуальним-правовим актом, на підставі якого у КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» виникло право постійного користування спірною земельною ділянкою. Такий акт вичерпав свою дію видачею Державного акту про право постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ № 225736, який зареєстрований в установленому законом порядку.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин другий відповідач - КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування» набув речове право на спірну земельну ділянку, яке оспорюється позивачами, що свідчить про цивільно-правовий характер спору.
Приймаючи рішення про надання земельної ділянки у постійне користування КП «Спецкомбінат похоронно-ритуального обслуговування», Полтавська міська рада, як суб`єкт владних повноважень, не здійснювала безпосередньо щодо позивачів владні управлінські функції, відтак, останні не є учасниками публічно-правових відносин, які виникли у зв`язку з прийняттям оскаржуваного у цій справі рішення.
Не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 308/17484/23 (провадження № 61-8165сво24)).
Правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 127/16433/17 (провадження № 11-461апп18), на які послався суд першої інстанції, ґрунтуються на інших фактичних обставинах справи, зокрема, оскарженні рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у постійне користування виконавчому органу міської ради для проектування на ній кладовища, що не пов`язане з вибуттям земель із комунальної власності та не стосується якогось одного суб`єкта правовідносин й розраховане на багаторазове застосування.
Зважаючи на викладене та з урахуванням наведених вище положень процесуального закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, що призвело до неправильного вирішення питання юрисдикції спору та безпідставну відмову у відкритті позовного провадження у цивільній справі.
З огляду на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення й перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 - адвоката Панченко Олени Олександрівни задовольнити.
Ухвалу Подільського районного суду м. Полтави від 06 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя       С. Б. Бутенко

Судді         Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна