ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1025/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/4120/25 Категорія: 331060000 	Скляренко В.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Сіренка Ю.В., 
за участю секретаря Костенко А.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, –

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, в обґрунтування якої вказала, що з грудня 2002 року заявниця спільно проживала і ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловік та дружина. 03.12.2024 ОСОБА_3 було мобілізовано та направлено для проходження військової служби. 
13.03.2025 заявницю було повідомлено про зникнення безвісті військовослужбовця ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання. Для реалізації прав близьких родичів та членів їх сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця, що гарантуються Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» заявниця має потребу у встановленні факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки це дозволить їй належним чином комунікувати із органами військового управління, подавати заяви до уповноважених органів щодо розшуку солдата ОСОБА_3 та ініціювати питання виплати грошових коштів. 
З метою реалізації заявницею права на подачу документів та отримання відповідей з питань розшуку безвісти зниклого ОСОБА_3 , а також підтвердження належності їй пільг, що передбачені законом для членів сім`ї зниклих безвісті військовослужбовців, заявниця змушена звернутись до суду з даною заявою.
На підставі викладеного просила суд встановити наступні факти: 1) проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з грудня 2002 року по 03.12.2024; 2) перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 до моменту зникнення безвісти останнього, а саме до 11.03.2025.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення задоволено частково.
Встановлено факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, в період часу з 13 липня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В іншій частині заяви відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що факт проживання однією сім`єю заявниці та зниклого безвісті військовослужбовця ОСОБА_3 не оспорюється жодною особою з числа живих близьких осіб останнього, а відтак спір про право відсутній, отже справу допустимо розглядати в порядку окремого провадження.
Суд першої інстанції виснував, що встановлення факту проживання заявниці однією сім`єю зі зниклим безвісті військовослужбовцем ОСОБА_3 , має юридичне значення є обґрунтованим, оскільки відповідний факт сприятиме реалізації заявницею прав, передбачених законом для членів сім`ї військовослужбовців, які зникли безвісти.
Що стосується встановлення судом обставин спільного проживання заявниці зі ОСОБА_3 , то документи долучені до справи підтверджують, що такі особи проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. При цьому ані заявниця, ані ОСОБА_3 не перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах з будь-якими особами в період часу з 2003 року. До того ж близькі особи ОСОБА_3 з числа родичів за кровною лінією споріднення (рідний брат) не заперечували відповідного факту.
Натомість суд зауважив, що будь-яких письмових доказів щодо визначення дати початку періоду спільного проживання заявниці зі ОСОБА_3 , суду не надано. В той же час суд взяв до уваги, що заявниця здійснила реєстрацію акту про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 15.08.2014. Також судом встановлено, що ОСОБА_3 документований паспортом громадянина України 13.10.2017 і для отримання паспорту ним власноруч складалася автобіографія від 13.07.2017, в якій він зазначив, що проживає однією сім`єю з заявницею, яку вважає своєю цивільною дружиною. Отже, за результатом оцінки наданих суду доказів в контексті достатності і взаємного зв`язку у сукупності, факт проживання заявниці зі ОСОБА_3 однією сім`єю слід вважати доведеним в межах періоду часу з 13.07.2017.
В частині вимог заяви про перебування заявниці на утриманні ОСОБА_3 , то суд виходив з того, що заявницею не надано суду доказів на підтвердження обставин, які свідчать про виникнення в неї права на утримання від ОСОБА_3 . Не надано суду й доказів того, що ОСОБА_3 мав спроможність надавати відповідне грошове утримання заявниці. 
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, представник Міністерства оборони України – Калюжний А.П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, допускається виключно у разі, якщо цей факт безпосередньо породжує для заявника конкретні юридичні наслідки. 
Заява про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, може бути подана родичем такої особи, представником військового формування, органом державної влади, органом місцевого самоврядування, громадським об`єднанням або будь-якою іншою особою, якій стало відомо про зникнення.
Таким чином, для звернення заявниці до уповноважених органів з метою розшуку зниклого безвісти військовослужбовця, не є обов`язковим встановлення факту спільного проживання з останнім, оскільки з такими заявами можуть звертатися всі особи, яким стало відомо про зникнення.
Вказує, що спільне проживання жінки та чоловіка без шлюбу відповідно до частини другої статті 21 СК України не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. В свою чергу, саме статус іншого з подружжя, дає підстави претендувати на виплату грошового забезпечення за безвісти зниклого військовослужбовця.
Відсутність порушення прав та законних інтересів особи є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.
У зв`язку з наведеними обставинами, Міноборони вважає, що в даному випадку відсутні будь-які правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки встановлення факту спільного проживання заявниці з ОСОБА_3 не тягне за собою жодних юридичних наслідків. Заявниця не належить до жодної з зазначених категорій, оскільки не є дружиною зниклого безвісти військовослужбовця. Проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не легітимізує правове становище неодружених осіб, оскільки статус «подружжя» чоловік та жінка набуває тільки в разі реєстрації шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Крім того, надані докази на підтвердження факту спільного проживання не дають підстав вважати, що у заявниці та ОСОБА_5 був спільний бюджет, спільні витрати, а також, що вказані особи спільно проживали.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що без рішення суду, яке набрало законної сили, в контексті статті 6 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» заявник вважається сторонньою особою для ОСОБА_3 , що позбавляє її права на отримання копії матеріалів службових розслідувань; взаємодіяти з Уповноваженим з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; отримувати інформацію про хід та результати оперативно-розшукових заходів, що проводяться Національною поліцією.
Докази подані заявником беззаперечно підтверджують обставини їх спільного проживання із зниклим безвісти ОСОБА_3 .
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети – ні.
Правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей визначає Закону України №2505-VIII від 12.07.2018 «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» (далі – Закон №2505).
У абзаці першому частини першої статті 1 Закону №2505 наведено зміст переліку осіб, які відносяться до близьких родичів та членів сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, а саме: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Статтею 6 Закону №2505 визначено права близьких родичів та членів сім`ї осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. До таких прав відносяться наступні: 1) право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме); 2) право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України; 3) право на безоплатну правничу допомогу відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» тощо.
Таким чином є правомірним висновок суду про наявність підстав встановлення факту спільного проживання заявниці зі ОСОБА_3 , оскільки він впливає на її правовий статус та надає їй відповідні права встановлені законом як для члена сім`ї особи зниклої безвісти в розумінні Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин».
Встановлення факту проживання однією сім`єю з безвісти відсутньою особою для реалізації прав установлених законом, не може ставитись у залежність від наявності таких прав у інших осіб, як членів сім`ї, так і родичів безвісти відсутньої особи.
Отже, доводи Міністерства оборони України у даній частині колегія суддів відхиляє як безпідставні.
Що стосується доведеності заявленого факту
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, позивачка зазначала про необхідність підтвердження її права на отримання відповідної грошової вимоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак, не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).
Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
На підтвердження доводів щодо спільного проживання із ОСОБА_3 заявницею подано копію обвинувального висновку від 18.01.2005 по кримінальній справі №0200401228 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 3, 4 ст. 185 КК України; копію вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.02.2005, який набрав законної сили 23.02.2005, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3, 4 ст. 185 КК України; гарантійні талони на побутову техніку; спільні фотозображення; автобіографія від 13.07.2017, складена власноруч ОСОБА_3 ; декларація від 21.01.2020 про вибір сімейного лікаря ОСОБА_3 ; виписка з банківського рахунку доньки заявниці ОСОБА_6 ; анкета ОСОБА_3 від 28.01.2025.
У той же час, матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_3 у період перебування з нею, як стверджує заявниця, у фактичних шлюбних відносинах, а саме у 2017 році був взятий на облік як бездомна особа та 05.07.2017 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що є адресою благодійної організації «Від серця до серця».
Крім того, з матеріалів справи видно, що паспорт громадянина України ОСОБА_3 отримано лише 13.10.2017 року у віці 35 років.
Колегія суддів враховує ту обставину, що однією з ознак притаманних подружжю, є піклування один про одного. Та обставина, що ОСОБА_3 фактично до 35 років не мав паспорта громадянина України, був зареєстрований як бездомна особа свідчить про відсутність у нього сталих родинних зв`язків. 
До того ж, колегія суддів враховує, що за період з 13 липня 2017 року надані заявником докази на підтвердження факту спільного проживання, наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю є недостатніми у своїй сукупності для встановлення зазначеного факту.
Заявник не надала жодних доказів на підтвердження наявності у сторін взаємних обов`язків щодо утримання майна, проведення його ремонту чи сплати комунальних послуг. 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що заявник не довела належними та допустимими доказами факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки надані заявником докази не підтверджують, що між ними склалися та мали місце протягом періоду з 13 липня 2017 року по 03 грудня 2024 року усталені відносини, які притаманні подружжю.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення у частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Керуючись ст. ст. 35, 268, 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – задовольнити.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2026 року в задоволеній частині скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 червня 2026 року.

Судді