Справа № 202/11339/14-ц
Провадження № 2/202/467/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року         м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі судді Михальченко А.О., 
секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі 
цивільну справу №202/11339/14-ц

за позовом 

Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради 

до 

ОСОБА_1 , 
правонаступником якого є ОСОБА_2 

ОСОБА_3 

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_4 
ОСОБА_5 

про визнання свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна 

за участю:
прокурора Бойко Н.К.,
представника ДМР Григоренко А.В.
представника правонаступника відповідача – адвоката Шкнай Г.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У листопаді 2014 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська, процесуальним правонаступником якого є керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з цим позовом.
У позовній заяві, з урахуванням уточнення, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло – квартиру АДРЕСА_1 від 15 жовтня 1993 року, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження за № 1-637 на ім`я ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 14 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С. А., зареєстрований у реєстрі за № 744; витребувати спірну квартиру на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради; визнати за територіальною громадою право власності на неї.
В обґрунтування позову вказував, що під час здійснення перевірки правомірності відчуження квартири АДРЕСА_1 , встановлено, що вона перебувала у віданні Дніпропетровської міської ради та належала до державного житлового фонду.
У період з червня 1995 року по липень 2012 року у цій квартирі проживала ОСОБА_7 , яка була основним квартиронаймачем на підставі обмінного ордера на житлове приміщення, виданого 06 червня 1995 року бюро з обміну житлових приміщень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів. За час проживання у квартирі ОСОБА_7 не використала своє право на приватизацію квартири, передбачене Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
З інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказана квартира після смерті ОСОБА_7 неодноразово відчужувалась.
Так, 14 жовтня 2013 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 15 жовтня 1993 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. При цьому листом від 13 грудня 2013 року управління повідомило, що приватизація квартири не проводилась.
Надалі квартира була предметом договорів купівлі-продажу; станом на момент звернення із цим позовом її власником був ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2013, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Прокурор вказував, що перехід права власності на спірну квартиру відбувся всупереч законодавчим вимогам та за відсутності волевиявлення територіальної громади як її власника.

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 24 травня 2021 року, яке Дніпровський апеляційний суд постановою від 24 січня 2023 року залишив без змін, позов задовольнив частково. Витребував з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.03.2025 рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2023 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

26.03.2025 справа прийнята до розгляду суддею Михальченко А.О. у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, правонаступнику відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_3 встановлено строк для подання відзиву на позов. 

Відповідач ОСОБА_3 своїм правом на відзив не скористався.

21.04.2025 ухвалою суду, у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_1 , його замінено на правонаступника – ОСОБА_2 , яка є донькою ОСОБА_1 і у встановленому порядку спадщину після його смерті прийняла, оскільки 14.11.2020 звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євої О.Ю.

01.07.2025 керівник Лівобережної окружної прокуратури через підсистему «Електронний суд» подав письмові пояснення по суті справи, у яких зазначив, що норми ЦПК України підлягають застосуванню в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії – звернення прокурора з позовом до суду (17.07.2014). Оскільки позовна заява подана до суду 17.07.2014, підстав для виготовлення оцінки спірної квартири суб`єктом оціночної діяльності та внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна не було.
Окрім того, чинним законодавством не визначено обов`язку органів державної влади, місцевого самоврядування або прокурора вносити на депозитний рахунок суду грошові кошти в усіх категоріях справ. Обов`язок внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна передбачено у разі подання позовної заяви про витребування нерухомого майна саме від добросовісного набувача, що передбачено приписами частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону № 4292-ІХ). Питання добросовісності чи недобросовісності набувача судом визначається з огляду на конкретні обставини справи та може бути вирішене лише після дослідження доказів, наданих сторонами, на стадії ухвалення судового рішення.
Просив позов задовольнити.

08.07.2025 через підсистему «Електронний суд» представником правонаступника відповідача ОСОБА_1 – адвокатом Шкнай Г.І. подано письмові пояснення по суті позовних вимог, які обґрунтовані тим, що під час розгляду справи, 09.04.2025, набрав чинності Закон України № 4292 від 12.03.2025 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким були внесені зміни до ст. 388 ЦК України, згідно з ч. 3 якої: Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
Отже, витребування нерухомого майна у справі № 202/11339/14 підпадає під дію цього Закону, оскільки з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років (11 років 8 місяців). Тобто територіальна громада не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь.
Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом тощо. 
Згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 390 ЦК України суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Оскільки суду неможливо без попереднього внесення прокурором вартості витребуваного майна на депозитний рахунок суду ухвалити рішення у справі, то зміни в ч. 4 ст. 177 ЦПК кореспондуються з ч. 5 ст. 390 ЦК, оскільки судом першої інстанції до цього часу не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності Законом № 4292.
Щодо добросовісності відповідача зазначила, що згідно з ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. 
Так, за 11 років слухання справи позивач жодних доказів недобросовісності відповідача взагалі не надав, при цьому в позовній заяві прокурор посилався саме на п. 1 ч.3 ст. 388 ЦК, яка передбачає витребування майна у добросовісного набувача у випадку вибуття з володіння не з волі власника. Крім того, ОСОБА_1 28.01.2015 визнаний потерпілим у кримінальній справі № 202/1714/15, яку до цього часу не розглянуто. Відповідно ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і ніхто до цього часу цього не заперечував.
З огляду на викладене просила у задоволенні позову відмовити.

17.10.2025 підготовче провадження у справі закрито. Справа призначена до розгляду по суті.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.
Представник ДМР ОСОБА_8 підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. 
Представник правонаступника – адвокат Шкнай Г.І. просила у задоволенні позову відмовити, оскільки в розумінні ст.ст. 330, 388 ЦК України померлий ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яка була ним придбана за договором купівлі-продажу. На момент укладення правочину продавець надав йому всі правовстановлюючі документи на вказану квартиру, про претензії третіх осіб йому не було відомо, тому він не мав жодних сумнівів щодо належного власника квартири. Після укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 розпочав ремонтні роботи для подальшого нормального проживання, і квартира була придатна для його власного проживання, де він і мешкав до своєї смерті. Наголосила, що померлому не було і не могло бути відомо про те, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати квартиру. Просила у задоволенні позову відмовити.
Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся судовими повістками, які повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Будь-яких заяв суду не надав.
Треті особи – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судові засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися судовими повістками, які повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Будь-яких заяв суду не надали.
Третя особа ОСОБА_6 помер, оскільки його РНОКПП знято з обліку, що підтверджено відповіддю з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків. 

01.04.2026, за спільним клопотанням учасників судового розгляду, судом витребувано звукозапис допиту потерпілого ОСОБА_1 під час судового засідання 13.10.2015 з розгляду кримінального провадження №42014040660000004 (справа №202/1714/15) за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, оскільки тільки ОСОБА_1 були відомі обставини, які передували укладенню ним договору купівлі-продажу спірної квартири, а заслухати його пояснення у межах цієї справи суд можливості немає, оскільки він помер. 
Так, з технічного запису допиту потерпілого ОСОБА_1 13.10.2015, який був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведений до присяги, суду відомо, що ОСОБА_1 показав суду, що за посередництва рієлтора на ім`я ОСОБА_10 (прізвища не знає) придбав квартиру АДРЕСА_1 . Його привабила вартість та планування квартири. Купував для власного проживання. Продавцем виступала особа, представлена як ОСОБА_11 , проте безпосередньо на угоді кошти передавалися іншій особі – чоловіку, який назвався її братом і надав розписку про отримання коштів. Пізніше йому стало відомо, що це ОСОБА_5 .
Фактично за квартиру ним було сплачено 21 000 доларів США безпосередньо у нотаріуса, тоді як у договорі купівлі-продажу зазначено суму 67 000 грн (як пояснив йому рієлтор – за мінімальною оціночною вартістю з метою зменшення витрат на оформлення). Розрахунок здійснювався в доларах США. Окремо рієлтору ОСОБА_10 він сплатив 500 доларів США за послуги. Оцінку майна, нотаріуса та оцінювача забезпечував той самий рієлтор.
Під час оформлення договору купівлі-продажу він неодноразово питав ріелтера та нотаріуса з приводу документів на квартиру, а саме – чи все з ними гаразд? Вони запевнили його, що усі документи відповідають законодавству та проблем з ними нема. 
Згодом від керівника ЖЕКу, до якого він звернувся з метою отримання довідки про склад сім`ї та з питань переоформлення особового рахунку, він дізнався, що квартира має статус державної (неприватизованої), до цього у ній проживала ОСОБА_12 , яка йому не знайома, у зв`язку з чим він одразу звернувся до прокуратури та вважає, що продавець вчинив щодо нього шахрайство. Пізніше йому стало відомо, що ця квартира продавалася неодноразово. Прокуратурою на квартиру накладено арешт. Унаслідок подій він двічі проходив стаціонарне лікування через погіршення стану здоров`я на ґрунті стресу. Вважав себе потерпілим від шахрайства та вимагав притягнення до відповідальності винних осіб.
Також ОСОБА_1 під час допиту неодноразово наголошував, що одразу вселився у квартиру та зареєстрував своє право власності на неї у встановленому законом порядку. 
Заслухавши учасників судового розгляду, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів Куппі Світлані Георгіївні 06.06.1995 року був виданий ордер №000701 на право зайняття в порядку обміну квартири АДРЕСА_1 .
Згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на ім`я ОСОБА_3 , розпорядження №1-637, власником вказаної квартири з 15.10.1993 року значиться останній.
Разом з тим відповідно до листа Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 1/8-2313 на адресу слідчого Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, станом на 15.05.2014 року у відділі житлової політики УЖГ міськради відсутня інформація щодо передачі у власність квартири за спірною адресою, а свідоцтво про право власності на житло на ім`я ОСОБА_3 не відповідає встановленому зразку.
Інформація про те, що приватизація спірної квартири не проводилась, міститься у листі Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 13.12.2013 року №3/991.
Аналогічна інформація міститься у листі Дніпропетровської міської ради від 27.12.2016 року №7/11-2510.
Однак, 14.10.2013 року ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 . Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., зареєстрований в реєстрі за номером 744.
22.11.2013 року ОСОБА_6 , уповноваживши довіреністю ОСОБА_4 , продав спірну квартиру ОСОБА_5 . Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкіною О.Л., зареєстрований у реєстрі за номером 1737.
25.11.2013 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 2132, продав вказану квартиру ОСОБА_1 . 
Право власності ОСОБА_1 на квартиру зареєстроване 25.11.2013 на підставі рішення приватного нотаріуса ДМНО Шрамко В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8301556 від 25.11.2013, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №257056792. Реєстраційний номер майна 257056792.
На момент купівлі спірної квартири ОСОБА_1 було 72 роки. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 26.10.2020. Індустріальним районним у м. Дніпрі ВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 26.10.2020 складено актовий запис про смерть №1161.
З показань ОСОБА_1 , які надані ним суду під час допиту у якості потерпілого у судовому засіданні 13.10.2015, судом встановлено, що після купівлі квартири він одразу вселився у неї. Вказані обставини не заперечувались позивачем у цій справі і правонаступником ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , а відтак суд вважає ці обставини встановленими.
На день смерті ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі, що також не заперечується учасниками судового розгляду.
ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що вирішальним критерієм є фактичний зв`язок людини з місцем проживання, тобто чи використовує вона його для проживання та чи має воно для неї значення домівки.
Так, згідно з усталеною судовою практикою органів Конвенції поняття «житло» у значенні статті 8 не обмежується житловим приміщенням, зайнятим на законних підставах чи юридично оформленим. «Житло» є самостійним поняттям, яке не визначається відповідно до внутрішнього законодавства. Чи є конкретне місце проживання «житлом», щодо якого діють гарантії пункту 1 статті 8, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатніх та стійких зв`язків із певним місцем (наприклад, справи: Buckley v. the United Kingdom, постанова від 25.09.1996, Збірка постанов та рішень 1996- IV, §§ 52-54 та доповідь Комісії від 11.01.1995, § 63; Gillow v. the United Kingdom, постанова від 24.11.1986, серія А № 109, § 46; Wiggins v. the United Kingdom, № 7456/76, рішення Комісії від 08.02.1978).
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Таким чином, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, була житлом ОСОБА_1 у період з листопада 2013 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
14.11.2020 донька ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги, звернулася з заявою про прийняття спадщини після його смерті до приватного нотаріуса ДМНО Прокоф`євої О.Ю. і того ж дня була відкрита спадкова справа до майна померлого ОСОБА_1 №18/2020, що підтверджується копією спадкової справи. 
17.12.2021 нотаріус відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 через те, що на квартиру накладено арешт (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.12.2021).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У контексті завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам), є предметом судового захисту.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у справі № 359/3373/16-ц, власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Відповідачем за позовом про витребування від особи майна є особа, за якою зареєстровано право власності на таке майно.
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це права, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині четвертій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 390 ЦК України суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, у тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).
Оцінці у справі, яка розглядається, підлягають не тільки обставини вибуття майна з володіння територіальної громади міста Дніпра, а й обставини набуття цього майна ОСОБА_1 у контексті добросовісності останнього набувача.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлено справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема якщо їй не буде надано обґрунтовану компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що під час розгляду справ щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, вирішувати питання щодо наявності підстав для втручання у право мирного володіння майном особи, яка набула його за відплатним договором. При цьому суди мають оцінювати, зокрема, підстави та процедуру набуття майна добросовісним набувачем, співвідношення вартості такого майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин, їх фактичні наміри щодо спірного майна, а також інші обставини, які можуть мати значення для визначення пропорційності втручання у право власності.
Судом установлено, що на момент укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири в реєстрі були відсутні відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження. За даними реєстрів квартира належала продавцю – ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2013. 
Оцінюючи добросовісність ОСОБА_1 як набувача, суд враховує сукупність обставин, що в розумінні усталеної практики Верховного Суду характеризують добросовісне володіння: відплатність набуття, відсутність у набувача відомостей про дефекти права власності відчужувача, а також вжиття розумних заходів обачності, доступних звичайній особі.
Станом на 25.11.2013 право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_5 без будь-яких обтяжень, арештів чи зареєстрованих прав третіх осіб. Покладаючись на дані відповідного реєстру, які мають презумпцію достовірності, ОСОБА_1 - пересічний громадянин без юридичної освіти, якому на той час було 72 роки і який, попередньо оглянувши квартиру, придбавав житло за плату для власного проживання, - не мав і об`єктивно не міг мати обґрунтованих сумнівів щодо наявності в продавця права розпоряджатися майном. Та обставина, що ОСОБА_5 не був першим власником квартири, лише посилювала розумне очікування набувача щодо законності попередніх переходів права.
Те, що продавець володів квартирою нетривалий час до її відчуження, само по собі не свідчить про відсутність у нього права на продаж і не покладало на пересічного покупця обов`язку проводити поглиблену аналітичну перевірку, що виходить за межі звичайної обачності.
За таких умов суд доходить висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а його очікування мирно володіти набутим майном становить «майно» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Витребування цього майна означало б покладення на добросовісного набувача індивідуального та надмірного тягаря, зокрема за можливі недоліки, допущені на попередніх етапах обороту майна чи в діяльності органів державної реєстрації, що порушувало б справедливий баланс між суспільним інтересом та правами особи.
Отже, у цій справі судом презюмується, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна. 

Відповідно до ст. 1267 ЦК України ОСОБА_2 є спадкоємицею за законом першої черги після смерті свого батька - ОСОБА_1 . Інших спадкоємців судом не встановлено.
Відповідно до ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. (ч.1 ст.1297 ЦК України)
У цій справі судом встановлено, що 14.11.2020 ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_1 , до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , прийняла шляхом подання відповідної заяви нотаріусу, але 17.12.2021 отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю обтяження квартири.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. (ч.3 ст.1296 ЦК України)
Отже, суд виснує, що після смерті ОСОБА_1 його правомочності власника квартири перейшли до ОСОБА_13 , яка має право на спадщину, оскільки прийняла її.
Оцінюючи пропорційність втручання держави у права ОСОБА_13 як правонаступника ОСОБА_1 та забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства й вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, суд бере до уваги те, що квартира АДРЕСА_1 була єдиним житлом ОСОБА_1 , він є її добросовісним набувачем і мешкав у ній понад 6 років. Протилежного позивач не довів.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги про витребування майна у добросовісного набувача задоволенню не підлягають. 
Позовні вимоги про визнання свідоцтва про право власності на житло – квартиру АДРЕСА_1 від 15 жовтня 1993 року недійсним та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї квартири від 14 жовтня 2013 року, визнання права власності на квартиру за Дніпровською міською радою задоволенню також не підлягають, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про витребування майна у добросовісного набувача. 

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 76, 141, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суддя склала 18.06.2026.

Суддя      АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО