ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м.Чернівці
26 травня 2026 року 	Справа № 926/1678/26	

Суддя Господарського суду Чернівецької області Гушилик С.М., за участю секретаря судового засідання Григорічук Б.В., розглянувши справу №926/1678/26

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Гофротара Плюс” (81700, Львівська обл., Жидачівський р-н, м.Жидачів, вул.Друкарська, б.4)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Грін Рей” (60300, Чернівецька обл., Чернівецький р-н, м.Новоселиця, пров.Бессарабський, б.12)

Про стягнення заборгованості в сумі 348932,83 грн

За участі представників:
Від позивача: Цап М.П. – адвокат (дов. від 23.04.2026р.)
Від відповідача: не з`явився 

Технічна фіксація судових засідань здійснюється за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю “Гофротара Плюс” звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Грін Рей” про стягнення заборгованості за договором поставки №2208/1/2022 від 22.08.2022 року в сумі 348932,83 грн з яких: основна заборгованість в розмірі 300000,00 грн, пеня в розмірі 21156,16 грн, штраф в розмірі 15000,00 грн, 3% річних в розмірі 2095,89 грн та інфляційні в розмірі 10680,78 грн.
В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та ТОВ “Торговий дім “Грін Рей” 22.08.2022 року укладено договір №2208/1/2022, згідно якого позивач зобов`язується виготовити і поставити продукцію, а відповідач прийняти її і оплатити. Позивач свій обов`язок виконав поставивши продукцію на суму 1135053,00 грн, однак в повному обсязі за поставлену продукцію відповідач не розрахувався, у зв`язку із чим утворилась заборгованість в розмірі 300000,00 грн.
Позивач скористався своїм правом та нарахував за період прострочення оплати пеню в розмірі 21156,16 грн, штраф в сумі 15000,00 грн, 3% річних в сумі 2095,89 грн та інфляційні в сумі 10680,78 грн, які просить стягнути у судовому порядку.
28.04.2026 року відділом документального та інформаційного забезпечення суду зареєстровано матеріали позовної заяви за вх.№1678 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано судді Гушилик С.М.
Ухвалою суду від 01.05.2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 26.05.2026 року.
Ухвалою суду від 04.05.2026 року задоволено заяву представника позивача (вх.№1756 від 01.05.2026р.) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.
В судове засідання 26.05.2026 року представник відповідача не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Згідно з ч.ч.5, 7 ст.6 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Як визначено ч.11 ст.242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до п.17 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (надалі - ЄСІТС) затверджено рішенням Вищої ради правосуддя №845/0/15-21 від 17.08.2021 року, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.
Пунктом 37 Положення про ЄСІТС унормовано, що підсистема Електронний суд забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства).
Згідно з п.42 Положення про ЄСІТС у разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі.
Відповідно до п.2 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Абзацом 2 зазначеної норми врегульовано, що якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 року у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до Електронного кабінету є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.
За змістом ст.2 Закону України “Про доступ до судових рішень”, кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (Постанова Верховного Суду від 11.12.2018 року у справі №921/6/18).
Суд зазначає про належне виконання ним обов`язку щодо повідомлення усіх учасників справи про час, дату та місце розгляду справи, зокрема відповідача повідомлено, шляхом надіслання ухвал суду в електронній формі до його Електронного кабінету, поштовим зв`язком та оприлюдненням в електронній формі в Державному реєстрі судових рішень.
Ухвали суду були внесені до АСДС та автоматично направлені в електронний кабінет відповідача та доставлені до його електронного кабінету, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. 
Відповідно до ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
З наведеного суд констатує, що в розумінні ст.ст.120, 122, 242 ГПК України, відповідач завчасно та належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, однак, своїми процесуальними правами відповідач не скористався, явку представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, правом на подання відзиву не скористався.
Представник позивача, присутній в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить висновків про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача за наявними у справі документами.
Заслухавши представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд -
ВСТАНОВИВ:
Між Товариством з обмеженою відповідальністю “Гофротара Плюс” (далі – постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Грін Рей” (далі – покупець) 22.08.2022 року укладено договір №2208/1/2022 (далі – договір), згідно якого постачальник зобов`язується виготовити і поставити продукцію, а покупець прийняти її і оплатити відповідно до умов договору (п.1.1 договору).
Згідно п.1.2 договору, кількість, асортимент, терміни виготовлення (не менше 5 календарних днів) й поставки товару обумовлюються в попередніх замовленнях (заявках), які погоджуються сторонами попереднього, за допомогою електронного зв`язку.
Покупець оплачує поставлений товар постачальником товар за ціною, передбаченою у рахунку. Продукція, виготовлена за цим договором, відвантажується автотранспортом постачальника. У випадку зміни цін на сировину, енергоносії, комплектуючі та інші витрати, ціна на продукцію згідно цього договору може бути змінена на основі домовленості шляхом підписання додаткової угоди (п.3.1 – 3.3 договору).
У відповідності до п.4.1 договору, розрахунок за цим договором між постачальником і покупцем здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах 50% попередньої оплати та 50% відтермінування протягом 21 календарного дня з дати відвантаження продукції. 
За протермінування термінів оплати, обумовлених у цьому договорі, покупець повинен оплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБК від суми протермінованого платежу за кожен день протермінування (п.6.3.1 договору).
За умовами п.6.3.2 договору, у випадку протермінування оплати більше 20 днів покупець крім пені сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% від протермінованої заборгованості.
Даний договір вступає в силу з дня його підписання і діє до 31.12.2022 року, після чого буде продовжуватись з року в рік, якщо жодна із сторін не заявить про свої наміри припинити його дію за 60 днів до прогнозованого закінчення дії договору, та до повного виконання сторонами своїх обов`язків (п.8.1 договору).
Договір підписано сторонами та скріплено печатками, доказів розірвання чи визнання договору недійсним матеріали справи не містять.
На виконання умов договору постачальник направив покупцю продукцію, що підтверджується видатковими накладними та товарно-транспортними накладними на загальну суму 1135053,00 грн, які підписані сторонами та скріплені печатками, а саме: №41 від 27.08.2022 року на суму 248976,00 грн, №52 від 28.08.2022 року на суму 252000,00 грн, №61 від 07.11.2022 року на суму 282240,00 грн та №1674 від 15.12.2025 року на суму 351837,00 грн.
Покупець за поставлений товар розрахувався частково, про що свідчать банківські виписки, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість в розмірі 300000,00 грн, яку останній визнав підписавши акт звірки взаємних розрахунків.
30.03.2026 року постачальник звернувся до покупця з претензією №3003/1, якою просив оплатити заборгованість до 06.04.2026 року, однак претензія залишена без відповіді, оплата не проведена. 
На утворену заборгованість в сумі 300000,00 грн, позивач за період з 06.01.2026 року по 31.03.2026 року нарахував пеню в розмірі 21156,16 грн, штраф в розмірі 15000,00 грн, 3% річних в розмірі 2095,89 грн та інфляційні в розмірі 10680,78 грн, які і просить стягнути.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема договори та інші правочини.
Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). 
У відповідності до ч.6 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України)
Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч.1 ст.662 ЦК України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.655 ЦК України).
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар (ч.1 ст.664 ЦК України).
Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі продажу (ч.1 ст.691 ЦК України).
У відповідності до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ст.530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як встановлено судом, позивач належним чином виконав свої зобов`язання щодо поставки товару, що підтверджується товарно-транспортними накладними №41 від 27.08.2022 року, №52 від 28.09.2022 року, №61 від 07.11.2022 року та №1671 від 15.12.2025 року, однак відповідачем в повному обсязі свої зобов`язання по сплаті за продукцію в строки визначені договором (п.4.1) виконано не було, що підтверджується банківською випискою та не заперечувалось останнім при підписані акту звірки розрахунків, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 300000,00 грн.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 300000,00 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо нарахування позивачем штрафу в розмірі 15000,00 грн в розмірі 5% від протермінованої заборгованості та пені в розмірі 21156,16 грн за період з 06.01.2026 року по 31.03.2026 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (ст.549 ЦК України).
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).
Пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі №904/5770/18.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом (ч.2 ст.551 ЦК України).
Згідно п.6.3.1 договору, за протермінування термінів оплати, обумовлених у цьому договорі, покупець повинен оплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми протермінованого платежу за кожен день протермінування.
Позивачем, у зв`язку із неналежним виконанням умов договору нараховано відповідачу пеню за період з 06.01.2026 року по 31.03.2026 року на загальну суму 21156,16 грн.
Судом з достовірністю встановлено, що обов`язок відповідача провести оплату за отриману продукцію був визначений пунктом 4.1 договору, яким передбачено, що розрахунок за цим договором між постачальником і покупцем здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах 50% попередньої оплати та 50% відтермінування протягом 21 календарного дня з дати відвантаження продукції. Товар, як свідчать матеріали справи, по оспорюваній накладній, був отриманий 15.12.2025 року, таким чином, строк оплати до 05.01.2026 року, отже з 06.01.2026 року розпочинається період прострочення платежу, а відтак позивач правомірно саме з цієї дати почав нараховувати пеню, яка визначена умовами п.6.3.1 договору.
Також сторонами в пункті 6.3.2 договору передбачено, що у випадку протермінування оплати більше 20 днів покупець крім пені сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% від протермінованої заборгованості.
Як вбачається з наявного у матеріалах справи розрахунку, позивачем здійснено нарахування штрафу у розмірі 5% на неоплачений товар по накладій №1671 від 15.12.2025 року від протермінованої заборгованості на суму 15000,00 грн (300000,00 грн неоплачена накладна х 5%).
Судом встановлено, що станом на день звернення з позовом відповідач за отриману продукцію розрахунок не провів, а відтак позивач правомірно застосував до нього санкцію у вигляді нарахування штрафу понад 20 днів від строку оплати, який визначений договором. 
За результатами здійсненої перевірки нарахування штрафу в сумі 15000,00 грн та пені в сумі 21156,16 грн, суд зазначає, що розрахунок позивача є арифметично вірним, а відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 2095,89 грн та інфляційних втрат в сумі 10680,78 грн за період з 06.01.2026 року по 31.03.2026 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконати ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 виклав правову позицію щодо застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку ч.2 ст.625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.
В наведеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням 3% річних та індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18). 
Визначені ч.2 ст.625 ЦК України, право стягнення 3% річних та інфляційних втрат є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19) зобов`язання зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 по справі №918/631/19 зазначено, що за змістом ст.ст.509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).
Як вбачається з наявного у матеріалах справи розрахунку, позивачем за період з 06.01.2026 року по 31.03.2026 року здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
За результатами здійсненої перевірки нарахування 3% річних в розмірі 2095,89 грн та інфляційних втрат в розмірі 10680,78 грн, суд зазначає, що розрахунок позивача є арифметично вірним та таким, що відповідає умовам договору та чинному законодавству, а відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.79 ГПК України).
Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.
З аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 42, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд –
УХВАЛИВ:
1.Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Гофротара Плюс” (81700, Львівська обл., Жидачівський р-н, м.Жидачів, вул.Друкарська, б.4) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Грін Рей” (60300, Чернівецька обл., Чернівецький р-н, м.Новоселиця, пров.Бессарабський, б.12) про стягнення заборгованості в сумі 348932,83 грн - задовольнити в повному обсязі.
2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Грін Рей” (60300, Чернівецька обл., Чернівецький р-н, м.Новоселиця, пров.Бессарабський, б.12, код 41521597) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Гофротара Плюс” (81700, Львівська обл., Жидачівський р-н, м.Жидачів, вул.Друкарська, б.4, код 43571975) заборгованість в сумі 300000,00 грн, пеню в сумі 21156,16 грн, штраф в сумі 15000,00 грн, 3% річних в сумі 2095,89 грн, інфляційні в сумі 10680,78 грн та судовий збір в сумі 5233,99 грн.

Відповідно до ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.257 ГПК України). 
Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб – порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб – адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Повне рішення складено та підписано 27.05.2026 року

Суддя  Світлана ГУШИЛИК