ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1252/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/11972/25 Категорія: 304090000 	Булгакова Г.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді  	Василенко Л. І., Карпенко О. В.	

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Розумовського О. С. на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16.04.2026 (повний текст складено 16.04.2026, суддя в суді першої інстанції Булгакова Г. В.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до  ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

у грудні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 11312-04/2025 від 05.04.2025 у розмірі 20 967,10 грн (5 700,00 грн тіло кредиту, 4 617,00 грн відсотки, 10 580,10 грн штрафи, 70 грн комісія), а також понесені судові витрати.
В обґрунтування вимог вказано на те, що позивач у справі набув права вимоги до боржників за укладеними договорами факторингу, у тому числі, і щодо відповідача  ОСОБА_1 на суму боргу, заявлену до стягнення.
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16.04.2026 позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 10 387,00 грн кредитного боргу та судовий збір у розмірі 1 200,05 грн, а в задоволенні решти вимог – відмовлено.
Суд першої інстанції вказав на наявність зобов`язань у відповідача погасити заборгованість, права вимоги щодо якої за укладеними договорами факторингу перейшли до позивача. Водночас суд зауважив про наявність на момент укладення договору та розгляду справи на території України воєнного стану, що за приписами пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України унеможливлює нарахування штрафних санкцій за кредитним договором.

Представник відповідача подав 23.04.2026 на вказане рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог, які відхилити повністю.
В обґрунтування вказано на те, що суду не надано оригіналу кредитних договорів для можливості перевірити дійсність їх укладення та підписання саме Відповідачем та проведення його ідентифікації.
До матеріалів справи не додано доказів направлення на будь-який засіб зв`язку одноразового ідентифікатора/OTP пароля, належності номеру телефону Відповідачу.
Зазначення в пункті договору “реквізити сторін”, зі сторони позичальника “Y911” не може означати безумовність підписання договорів саме відповідачем, адже зазначене будь-який кредитор може зробити з будь-якою особою.
Зі сторони кредитодавця в пункті договору “реквізити сторін” нанесено підпис та печатка з застосуванням комп`ютерної техніки, що теж не є належним доказом підписання договору позивачем.
Комісію у розмірі 570 грн (як погоджено у кредитному договорі) вже має бути списано Первісним кредитором з Відповідача, отже підстав для стягнення заборгованості по комісії в сумі 70 грн не має.
Сплата позичальником на користь банку комісії у вигляді щомісячної винагороди такою, що здійснюється на підставі нікчемних умов договору.
Отже сума заборгованості має бути зменшена на суму 570 гривень нарахованої та вже сплаченої відповідачем комісії.
Розмір кредитної заборгованості суд визначив, виходячи з припущення, що одноосібні нарахування позивача у справі є вірними, що не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства щодо доказування.
Також розрахунок заборгованості не підписаний жодною посадовою особою, що робить цей доказ не допустимим.
Суду не надано виписки (рух коштів) по рахунках, яка б підтверджувала розмір заборгованості.
При цьому первинних бухгалтерських документів щодо суми боргу суд від позивача не отримав.
Позивач просить стягнути відсотки у розмірі, що значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, а отже такі платежі мають не компенсаційний, а каральній характер, а сума нарахованих відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності.
Зважаючи на приписи законодавства про захист прав споживачів, скаржник просить апеляційний суд зменшити стягнуту суму заборгованості за відсотками до 50% від суми позики, а саме 2308,50 грн, а загальний розмір заборгованості за тілом кредиту визначити у розмірі 5700 грн.
Відповідно до частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Однак у даній справі досудову вимогу відповідачу кредитори не надсилали.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заперечив проти обґрунтованості доводів скаржника та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі меншому тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, отже за таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 05.04.2025 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та відповідачем ОСОБА_1 (клієнт) в електронній формі укладено Договір про надання фінансового кредиту № 11312-04/2025, який підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором «Y911».
Відповідно до пунктів 1.1., 1.2, 1.4. Договору товариство зобов`язалося надати клієнту фінансовий кредит у розмірі 5 700,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит, комісію за видачу кредиту (в разі застосування) та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Тип кредиту – кредит. Мета отримання кредиту - на власні потреби клієнта. Кредит надається строком на 120 днів. Дата надання кредиту 05.04.2025. Наданий кредит клієнт зобов`язаний погасити в останній день строку кредитування – 02.08.2025. За користування кредитом товариством нараховуються проценти в розмірі 0,90% в день на залишок заборгованості, що є платою за користування кредитом та комісія за видачу кредиту в сумі 570,00 грн (що складає 10,00% від суми кредиту). Тип процентної ставки – фіксована. Тип комісії – одноразова комісія (нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту, якщо умови цього договору передбачають сплату комісії за видачу кредиту.
Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами (пункт 1.6 Договору).
ТОВ «Стар Файненс Груп» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачці у користування кредит у розмірі 5 700,00 грн, шляхом ініціювання переказу грошових коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується листом ТОВ «УПР» № 3426_251015151925 від 15.10.2025.
Належність відповідачці платіжної картки № НОМЕР_2 та зарахування на неї переказу у розмірі 5 700,00 грн також підтверджується листом АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-260307/1625-БТ від 11.03.2026 та випискою по рахунку.
З розрахунку заборгованості, сформованого ТОВ «Стар Файненс Груп» за кредитним договором № 11312-04/2025 від 05.04.2025, встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконала свої зобов`язання за Договором, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість у розмірі 20 967,10 грн, яка складається з: 5 700,00 грн – за основною сумою боргу; 4 617,00 грн – за відсотками; 10 580,10 грн – за штрафами; 70,00 грн – комісії за видачу кредиту
 
28.08.2025 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «Стар Файненс Груп» (клієнт) укладено Договір факторингу № 28082025, за умовами якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити фактору право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних реєстрах боржників, які формуються згідно Додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі відповідного Реєстру боржників згідно Додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. 
 
Відповідно до акту прийому - передачі реєстру боржників за Договором факторингу № 28082025 від 28.08.2025 фактор ТОВ «ФК «ЄАПБ» та клієнт ТОВ «Стар Файненс Груп» уклали даний акт про те, що на виконання п. 1.2 Договору факторингу № 28082025 від 28.08.2025 клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників кількістю 6712 після чого, з урахуванням п. 1.2 Договору факторингу, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.
 
Отже відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 28082025 від 28.08.2025 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 11312-04/2025 у розмірі 20 967,10 грн, після чого були заявлені позовні вимоги у даній справі.
 
Правовідносини, що виникли між сторонами справи на підставі наведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
На час розгляду справи кредитні договори, за якими відповідач отримав кредит, є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався, сума боргу по тілу кредиту та нарахованим відсоткам за користування кредитними коштами позичальником наданими доказами не спростовується. 
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідач, як позичальник, отримала кредитні кошти за договором та не повернула їх у визначені строки разом із нарахованими відсотками та комісією, отже має непогашену заборгованість, вірно вказав про те, що позовні вимоги про стягнення коштів є обґрунтованими в задоволеній частині позову.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано встановив суму заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи.
З такими висновками суду першої інстанції в цій справі апеляційний суд погоджується повністю, адже вони підтверджуються наявними у справі доказами та ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах та правому регулюванні правовідносин сторін, що виникли на підставі кредитного договору.
При цьому доказів виконання наявних грошових зобов`язань ні перед позивачем у справі, ні перед попереднім кредитором відповідачем суду не надано.
Так апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника у справі про те, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, оскільки:
- не надано оригіналу договору;
- не доведено проведення ідентифікації відповідача, а також надсилання одноразового ідентифікатора саме відповідачу та на її номер телефону;
- посилання у договорі на підпис зі сторони позичальника “Y911” не може підтверджувати факт підписання договору, адже відповідний напис може зробити самостійно позивач;
- підписання кредитного договору зі сторони кредитодавця із застосуванням комп`ютерної техніки,
з урахуванням таких міркувань.
Як вбачається з правового висновку ВС у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23 на відносини, які виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг».
Згідно ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Верховний Суд вказав, що використання підпису одноразовим ідентифікатором передбачене ЗУ «Про електронну комерцію», де міститься також і його визначення.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Фактично, оскільки законодавство не вимагає, щоб електронні договори підписувалися тими видами підпису, які забезпечують незмінюваність їхнього змісту (КЕП або УЕП), питання щодо дотримання письмової форми при їх вчиненні зводиться до того, чи можна вважати зміст цих договорів зафіксованим (вимога ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Однак відсутність матеріально-правових вимог до фіксації змісту електронного договору не означає, що це питання може ігноруватися в ході судового розгляду.
ВС наголосив, що можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа, залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП чи УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Які саме це мають бути дії, залежить від способу надання відповідного процесуального документа до суду (паперова копія, електронний примірник тощо), формату, в якому цей документ зберігається, особливостей електронного підпису, за допомогою якого він підписаний, тощо. При цьому характер цих процесуальних дій визначається особливостями дослідження електронних доказів, що передбачені процесуальним законодавством.
За відсутності примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), суд має перевірити цілісність і незмінюваність документа, з`ясувавши, чи надсилався договір відповідачу, в якій формі (файл чи посилання), а також чи існувала технічна можливість його одностороннього редагування. Саме на це вказувала відповідачка.
Суд касаційної інстанції зазначив, що розміщення договору за посиланням у простому PDF-форматі не є підтвердженням цілісності й незмінюваності тексту цього договору, оскільки цей формат дає можливість власнику вебсторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого PDF-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності й незмінюваності електронного документа.
Таким чином можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з електронним або удосконаленим електронним підписом суд перевіряє через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси. Документи з іншим електронним підписом потребують додаткових процесуальних дій для підтвердження цілісності, зокрема, з`ясування способу надсилання, формату зберігання та можливості односторонніх змін. Паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
Зважаючи на вказане правозастосування касаційного суду, апеляційний суд констатує відсутність у даному випадку технічної можливості перевірити достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з електронним або удосконаленим електронним підписом (кредитного договору) через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси з причин ненадання сторонами оригіналу електронного файлу з відповідними документами.
Водночас апеляційний суд враховує також те, що відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру – правові висновки ВС у постанові від 10.12.2025 у справі № 701/171/25.
За обставин даної справи позивачем було надано паперові копії доказів, що підтверджують позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, зокрема кредитний договір від 05.04.2025, укладений між сторонами, підписаний відповідачем, як позичальником, за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (комбінацією символів самостійно введеною позичальником Y911), де викладено умови кредитування, які позивачем покладено в основу заявлених вимог щодо стягнення кредитної заборгованості та визначення її розміру.
Крім того, слід врахувати, що в день укладення кредитного договору на картковий рахунок відповідача, вказаний нею у договорі, надійшла погоджена сума кредитних коштів, що скаржником не спростовується.
Додатково слід врахувати, що персональні дані позичальника (ПІБ, РНКОПП, реквізити паспорта, зареєстрована адреса місця проживання), необхідні для укладення договору, були отримані кредитором після самостійного повідомлення відповідачем.
Іншого способу отримати персональні дані позичальника кредитор не мав. 
Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з використанням персональних даних відповідача, або ж щодо втрати нею телефону матеріали справи не містять.
Відтак відповідач не спростувала факт самостійного волевиявлення позичальника щодо оформлення кредитних правовідносин за якими стягується заборгованість у справі.
За наявності усіх достовірних персональних даних позичальника у договорі, повідомлених кредитору, та фіксування досягнення згоди сторонами щодо всіх істотних умов договору у спосіб введення одноразового ідентифікатора, апеляційний суд вважає, що посилання скаржника про те, що позивач не надав доказів того, що договір дійсно був підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора не може свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що саме відповідач є стороною позичальника за вказаним договором.
Отже позивачем, на думку апеляційного суду, переконливо доведено наданими доказами існування стверджуваних обставин щодо укладення кредитних договорів з відповідачем, їх змісту, а також факту перерахунку кредитних коштів позичальнику та такі висновки є більш вірогідними ніж твердження скаржника про те, що відповідні договори фактично укладено не було попри підтвердження матеріалами справи перерахунку обраного відповідачем розміру кредиту на вказану нею банківську картку у день укладення договору.
За правовим висновком ВС у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23 паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
З урахуванням викладеного вище, скаржником не доведено існування обставин, які б у суду апеляційної інстанції викликали обґрунтовані сумніви щодо відповідності паперових копій кредитних договорів, укладених між сторонами справи, оригіналам.
Крім того, відповідного клопотання про витребування доказів до суду першої інстанції відповідачем заявлено не було, а за приписами ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Надаючи оцінку запереченням апеляційної скарги стосовно протиправності нарахування заборгованості за комісією, апеляційний суд враховує, що умовами кредитного договору, погодженими позичальником, а саме п.1.4 установлено, що позичальник сплачує комісію за видачу кредиту в сумі 570,00 грн (10,00% від суми кредиту), яка нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту.
Відтак умовами договору передбачено наявність у позичальника зобов`язання сплатити за послуги з оформлення кредиту комісійну винагороду кредитодавцеві. 
При цьому умов щодо відрахування з рахунку позичальника у день укладення договору комісії, як зазначає скаржник, сторони у кредитному договорі не передбачали, що свідчить про необґрунтованість відповідних аргументів.
У даному випадку законодавство про споживче кредитування (п.4 ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування») не забороняє включення таких платежів до загальної вартості кредиту за згодою сторін.
Відтак, оскільки відповідачем не надано суду докази сплати комісії кредитору в сумі 570 грн, вимога про стягнення залишку комісії у розмірі 70,00 грн є правомірною та такою, що має бути задоволена, як вірно вказав суд першої інстанції.
При цьому у даному випадку має місце одноразова комісія за послуги з видачі кредиту, а не щомісячна винагорода, як помилково вказує скаржник.
Апеляційний суд відхиляє посилання скарги і на те, що одноосібні нарахування заборгованості, виконані позивачем, є помилковими, а розрахунок не підписаний посадовою особою, адже заявлена до стягнення у справі сума боргу належним чином кореспондується з умовами кредитування щодо розміру тіла кредиту, порядку на розміру нарахувань відсотків за користування кредитними коштами та строку кредитування, що вбачається з аналізу змісту відповідних пунктів кредитного договору, виконаних апеляційним судом при оцінці наявних у справі доказів.
Крім того, власного розрахунку з посиланням на умови кредитування та сплачені позичальником кошти, скаржник ні суду першої інстанції на апеляційному суду не надав.
Відсутність виписки про рух коштів за наявності належних розрахунків, що відповідають умовам договору та не спростовуються відповідачем, не є самостійною підставою для висновків про необґрунтованість позовних вимог у справі.
Також апеляційним судом відхиляються аргументи скаржника про те, що відсотки по кредиту значно перевищують тіло кредиту, їх сума є очевидно непропорційною до суми грошового зобов`язання та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, з урахуванням такого.
Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказано, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
При цьому ч.ч.1, 2, п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (на який посилається скаржник) передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Однак у даному випадку спірними є нарахування відсотків за правомірне користування кредитними коштами, а не відсотків компенсації у разі невиконання споживачем зобов`язань за договором, чого помилково не врахував скаржник.
При цьому позичальник, укладаючи кредитний договір, самостійно та добросовісно надав оцінку запропонованим умовам кредитування, зважив на можливість їх дотримання з огляду на наявне фінансове становище та на час укладення договору вважав їх прийнятними та вигідними для себе, що й отримало вираження у факті надання згоди на укладення правочину та отримання на його підставі коштів кредиту.
Таким чином за обставин даної справи не можна вести мову про укладення кредитного договору на вкрай невигідних для відповідача умовах. 
Апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що наведена ним практика ВС та рішення КСУ стосується саме розмірів неустойки (штрафів чи пені) за порушення строків виконання грошових зобов`язань, що в даній справі не мало місце, адже позивач нараховує заборгованість за приписами укладеного кредитного договору саме як плату за строкове користування кредитними коштами (відсотки по кредиту), а не як міру відповідальності, наприклад штраф, за неповернення кредитних коштів.
При цьому позичальник, укладаючи кредитний договір, самостійно та добросовісно надала оцінку запропонованим умовам кредитування, зважила на можливість їх дотримання з огляду на наявне фінансове становище та на час укладення договору вважала їх прийнятними та вигідними для себе, що й отримало вираження у факті надання згоди на укладення правочину та отримання на його підставі коштів кредиту.
Апеляційний суд не погоджується з посиланнями скаржника на те, що у даному випадку відсутня обов`язкова досудова вимога про дострокове погашення заборгованості, з урахуванням такого.
За вимогами частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Однак у даній справі вимоги про стягнення кредитної заборгованості заявлено не достроково, а зі спливом погодженого в договорі 120-денного строку кредитування (п.1.2), що не вимагає від кредитора виставлення обов`язкової досудової вимоги про дострокове повернення усієї суми заборгованості.
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16.04.2026 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу представника відповідача – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати скаржника за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу – відхилити.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16.04.2026 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати скаржника в апеляційному суді не відшкодовувати.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 26.05. 2026.

Суддя-доповідач   

Судді