Справа №583/6210/25  Номер провадження 22-ц/816/2139/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2140/26 	
Категорія - 46 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року м. Суми
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Нестеренка М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Моторного (транспортного) страхового бюро України Гусєва Павла Володимировича на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2026 року та на додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2026 року, ухваленого в м. Охтирка в складі судді Плотникової Н.Б., у цивільній справі № 583/6210/25 за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення суми страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

25 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі – МТСБУ) про стягнення суми страхового відшкодування, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 грудня 2023 року приблизно о 18:20 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «УАЗ 469» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись поблизу с. Залужани, Охтирського району, Сумської області, здійснив виїзд на вкриту кригою річку Ворскла та при переїзді з лівого на правий берег автомобіль провалився під лід, в результаті чого пасажир автомобіля «УАЗ 469» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 та водій ОСОБА_2 загинули. 
Відомості про вказане кримінальне правопорушення внесені до ЄДРДР за №12023200460001060. 
На момент смерті ОСОБА_3 мав спадкоємця першої черги - матір ОСОБА_4 . Також він проживав однією сім`єю та вів спільне господарство зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_1 .
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу «УАЗ 469», д.н.з. НОМЕР_1 , за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована не була.
Позивачка та мати загиблого, посилаючись на підпункт «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), звернулися до МТСБУ із заявами про здійснення регламентної виплати, оскільки шкода була завдана транспортним засобом, цивільно-правова відповідальність власника якого не була застрахована.
Відповідно до наданих документів позивачка понесла витрати на поховання цивільного чоловіка, які становлять 29370,00 грн - витрати на поховання та 52300,00 грн - витрати на встановлення надгробного пам`ятника.
У досудовому порядку відповідач у частині витрат на поховання вимоги визнав та здійснив їх відшкодування у розмірі 29370,00 грн, тоді як у частині витрат на встановлення надгробного пам`ятника відмовив, посилаючись на те, що особа, яка виготовляла пам`ятник, не мала відповідного КВЕД для здійснення зазначеного виду діяльності.
Позивачка посилається на договірні відносини з ФОП ОСОБА_5 , який виготовив та встановив надгробний пам`ятник, та зазначає, що договір є реальним і виконаним сторонами. Відсутність у ФОП відповідного КВЕДу не є підставою для недійсності правочину. Оплата за роботи здійснена, претензій до виконавця позивачка не має.
Посилаючись на викладене, позивачка просиласуд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 52300,00 грн.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до МТСБУ про стягнення страхового відшкодування задоволено частково. Стягнуто із МТСБУ на користь ОСОБА_1 витрати на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 51030,00 грн. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. Стягнуто з МТСБУ на користь держави 949,58 грн судового збору.
Додатковим рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2026 року заяву про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4900 грн.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями у зазначеній справі, представник МТСБУ подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права, неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, просить їх скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що позивачка не є потерпілою особою у розумінні Закону України № 1961-IV, а тому має право звернутися з регресними вимогами до винної особи на підставі статей 1166, 1191 ЦК України.
Скаржник зазначає, що посилання суду першої інстанції на положення ч.1 ст. 1201 ЦК України та пункту 27.4 статті 27 Закону № 1961-IV є помилковим, оскільки зазначені норми підлягають застосуванню лише у випадках, коли цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу підлягає обов`язковому страхуванню.
На думку апелянта, суд не врахував, що положення Закону № 1961-IV не поширюються на всі транспортні засоби, визначені Правилами дорожнього руху України, оскільки законодавством передбачено виключення щодо обов`язковості страхування окремих транспортних засобів. У зв`язку з цим МТСБУ не може нести відповідальність за всі випадки заподіяння шкоди транспортними засобами, а тому відсутні правові підстави для покладення на Бюро обов`язку з відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.
Апеляційна скарга також мотивована тим, що надані позивачкою рахунок та накладна не є належними доказами понесення витрат на поховання, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Положення про форму і зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 13 від 21 січня 2016 року.
Скаржник зазначає, що послуги у сфері поховання не належать до переліку виключень, при яких реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються, а тому фізичні особи-підприємці, які надавали такі послуги, повинні були видати розрахункові документи встановленого зразка, зокрема розрахункову квитанцію форми № РК-1.
На думку апелянта, відсутність належних розрахункових документів виключає можливість визнання рахунку та накладної належними і допустимими доказами фактичного здійснення оплати за надані послуги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у МТСБУ відсутні правові підстави для відшкодування витрат на встановлення надгробного пам`ятника, оскільки такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, оформленими відповідно до вимог чинного законодавства.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив подані докази та не надав оцінки доводам і запереченням відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, у зв`язку з чим ухвалене рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню.
Додаткове рішення є невід`ємною складовою основного рішення суду та ухвалюється з метою усунення його неповноти у випадку невирішення окремих заявлених вимог чи процесуальних питань, зокрема щодо розподілу судових витрат. Водночас додаткове рішення не може змінювати суті основного рішення, вирішувати нові вимоги або містити висновки щодо прав та обов`язків осіб, які не брали участі у справі. У разі скасування основного рішення додаткове рішення також втрачає силу.
У зв`язку з тим, що повинне бути переглянуте основне рішення та повинно бути скасоване також і додаткове рішення щодо розподілу витрат.
25 травня 2026 року від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги - без задоволення. Зазначає, що позивачка є добросовісним набувачем послуг у придбанні товару, а договір про виготовлення та поставку виробу є реальним та направлений на його виконання. Відсутність у ФОП – надавача послуг коду КВЕД як у Реєстрі платників ЄП, так і в ЄДР не тягне за собою недійсності правочину, якщо здійснена таким суб`єктом господарська операція була реальною. Товарний чек, наданий позивачкою на підтвердження понесених нею витрат, містить відповідну інформацію, а тому є належним документом, що підтверджує факт продажу товару або надання послуги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам законодавства, з огляду на таке. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 18 год. 20 хв. поблизу населеного пункту Залужани, Охтирського району, Сумської області сталася ДТП, під час якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем УАЗ 469, д.н.з. НОМЕР_1 , не впевнившись у своїх діях, здійснив виїзд на вкриту кригою річку Ворскла та при переїзді з лівого на правий берег автомобіль провалився під лід, в результаті чого пасажир автомобіля «УАЗ 469» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та водій ОСОБА_2 , загинули.
За фактом вказаної ДТП 12 грудня 2023 року до ЄРДР за №12023200460001060 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 286-1 КК України, та розпочато досудове розслідування (а.с. 7 зворот).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8).
Відповідно до довідки «Сумського обласного бюро судово-медичної експертизи» №298 від 13 грудня 2023 року причина смерті ОСОБА_3 - утоплення та занурення у воду внаслідок падіння у відкриту водойму (а.с. 8- зворот).
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника/водія транспортного засобу «УАЗ 469» д.н.з. НОМЕР_1 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована не була, що не заперечується сторонами по справі.
05 січня 2024 року позивачка повідомила МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 11 грудня 2023 року на річці Ворскла поблизу с. Залужани з участю автомобіля УАЗ 469, д.н.з. НОМЕР_1 , в ході якої загинув пасажир ОСОБА_3 ( а.с 5).
Також 05 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до МТСБУ із заявою про проведення регламентної виплати - здійснення відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП, в ході якої загинув ОСОБА_3 (а.с. 6 зворот). 
23 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до МТСБУ із заявою на доплату у справі № 99474, в якій просила здійснити відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП, що сталася 11 грудня 2023 року, в ході якої загинув ОСОБА_3 , а саме: відшкодувати витрати на спорудження пам`ятника. До заяви ОСОБА_1 додала документи щодо спорудження пам`ятника (а.с. 19, 19-22).
Листом №3-01а/28628 від 12 листопада 2025 року МТСБУ відмовило у виплаті страхового відшкодування. В листі зазначено, що МТСБУ отримало документи щодо виготовлення пам`ятника, оформлені ФОП ОСОБА_5 . Для виготовлення пам`ятників основним КВЕД є 23.70 «Різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю». Цей клас включає виробництво надгробних пам`ятників з каменю. Згідно наданих документів, єдиним вказаним КВЕД з основної діяльності вказано 47.99 «Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами». З огляду на зазначене, МТСБУ не знаходить підстав для виплати відшкодування з фонду захисту потерпілих (а.с 23).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наданий позивачкою товарний чек містить відомості про виконавця послуг, замовника, дату, вартість послуг та реквізити договору, а тому є належним доказом понесених витрат на спорудження надгробного пам`ятника.
Суд відхилив доводи відповідача про відсутність у ФОП ОСОБА_5 відповідного КВЕДу на виготовлення надгробних пам`ятників, оскільки сама по собі відсутність відповідного виду економічної діяльності не спростовує факту надання послуг та понесення позивачкою відповідних витрат. При цьому судом установлено, що позивачка фактично понесла витрати на поховання та встановлення надгробного пам`ятника, що підтверджується наданими доказами, які узгоджуються між собою.
Також суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 1201 ЦК України та пункту 27.4 статті 27 Закону України № 1961-IV відшкодуванню підлягають витрати особи, яка їх фактично здійснила. Оскільки загальний розмір страхового відшкодування у даному випадку становить 80400,00 грн, а МТСБУ вже відшкодовано позивачці витрати на поховання у сумі 29370,00 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на її користь 51030,00 грн.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
20 червня 2024 року набрав чинності новий Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX від 21 травня 2024 року, який введено в дію з 01 січня 2025 року.
У ч. 6 розділу 6 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX від 20 червня 2024 року зазначено, що дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону.
У розділі 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX від 20 червня 2024 року зазначено, що розмір регламентної виплати визначається відповідно до положень законодавства, чинних на день настання дорожньо-транспортної пригоди, що є підставою для здійснення МТСБУ такої виплати.
Враховуючи те, що обставинами зазначеної справи дорожньо-транспортна подія за участю транспортного засобу сталася 11 грудня 2023 року, до спірних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01.07.2004 року (Закон № 1961-ІV).
Згідно преамбули Закону № 1961-ІV цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Статтею 1 Закону № 1961-ІV встановлено, що потерпілим є юридична та фізична особа, життю, здоров`ю та/або майну якої заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
У статті 3 № 1961-ІV визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-ІV).
Відповідно до статті 6 Закону № 1961-ІV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Частиною першою статті 21 Закону № 1961-ІV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого (стаття 23 Закону № 1961-ІV).
Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (стаття 9 Закону № 1961-ІV).
Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.
Також, у статті 1201 ЦК України, визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.
Згідно статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.
Відповідно до пункту 39.1 статті 39 Закону № 1961-ІV Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.
Основними завданнями МТСБУ є: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (підпункт 39.2.1. пункту 39.2 статті 39 казаного Закону).
Згідно підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-ІV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Тобто, за загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 1961-ІV при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону № 1961-ІV. Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.
Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відшкодування шкоди, пов`язаної з смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.
Подібні за змістом правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №556/1514/16 (провадження №61-26405св18) та від 21 квітня 2022 року у справі №447/2222/20 (провадження №61-19906св21).
Отже, відповідно до п. 27.4. ст. 27 Закону № 1961-ІV, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди ) тій особі, яка понесла ці витрати.
З огляду на зазначені норми законодавства та встановлені обставини того, що цивільно-правова відповідальність власника/водія транспортного засобу, за участю якого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої настала смерть ОСОБА_3 , застрахована не була, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обов`язок виплати страхового відшкодування в зв`язку з понесенням витрат на спорудження надгробного пам`ятника покладається на відповідача.
Представником відповідача не зазначено положення Закону № 1961-IV, які б вказували на те, що транспортний засіб, за участю якого відбулася дорожньо-транспортна пригода, підпадає під виключення щодо обов`язковості страхування окремих транспортних засобів, що б виключало обов`язок відповідача на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачка не є потерпілою особою в розумінні Закону України № 1961-IV, а тому повинна звертатися з регресними вимогами до винної особи або її спадкоємців, є необґрунтованим, оскільки такі доводи не узгоджуються із положеннями статті 1201 ЦК України та пункту 27.4 статті 27 Закону № 1961-IV, якими прямо передбачено відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника особі, яка їх фактично понесла.
Зазначені норми не ставлять право на відшкодування у залежність від формального статусу потерпілої особи, а визначальним є саме факт понесення витрат.
Крім того, матеріали справи підтверджують, що позивачка здійснила відповідні витрати, у зв`язку з чим вона є належним суб`єктом права на їх відшкодування в межах передбаченого законом страхового відшкодування.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника відповідача в апеляційної скарзі про те, що надані позивачкою рахунок та накладна не є належними доказами понесення витрат на поховання, оскільки такі твердження не відповідають обставинам зазначеної справи, а також вимогам Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Положення про форму і зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 13 від 21 січня 2016 року, з огляду на наступне.
На підтвердження понесення витрат на спорудження пам`ятника, позивачка при зверненні до відповідача надала виданий ФОП ОСОБА_5 товарний чек від 29 липня 2025 року на суму 52300,00 грн, договір про виготовлення виробу № 884 від 29 липня 2025 року, укладений між ФОП ОСОБА_5 та позивачкою (а.с. 19, 20-21), акт приймання-передачі товару від 01 вересня 2025 року (а.с. 21 зворот), витяг № 3184 з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_5 (а.с. 22) та фотознімок надгробного пам`ятника. 
Приписами ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (тут і далі в редакції Закону чинного станом на дату платежу 29 липня 2025 року) передбачалось, що розрахункова операція - це, зокрема, приймання від покупця готівкових коштів за місцем реалізації товарів (послуг); розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.
Відповідно до п.п. 2, 15 ст. 3 цього Закону суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти); надавати в паперовій та/або електронній формі покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший розрахунковий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". 
Отже, товарний чек - це документ, що підтверджує факт продажу товару або надання послуги.
Разом із тим, якщо форма та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання покупцю яких є обов`язковим, визначена законодавством (наказ Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 «Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів»), то форма та зміст товарного чека законодавчо не визначена.
Наданий позивачкою товарний чек містить наступні реквізити: найменування виконавця послуг, номер і дату договору, дані замовника, суму та дату оплати, що у сукупності з іншими доказами підтверджує факт надання послуг та понесення витрат на виготовлення і встановлення надгробного пам`ятника.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність у ФОП ОСОБА_5 відповідного КВЕД на виготовлення надгробних пам`ятників, не є підставою для відмови у відшкодуванні витрат.
Факт понесення позивачкою витрат підтверджується сукупністю наданих доказів (договір, акт приймання-передачі), які узгоджуються між собою та в сукупності є достатніми для встановлення відповідних обставин.
Колегія суддів вважає доведеним належними та допустимими доказами факт понесення позивачкою ОСОБА_1 витрат на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 52 300,00 грн, що є підставою для їх відшкодування страховиком (МТСБУ) відповідно до статті 41 Закону № 1961-IV.
Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо розміру відшкодування, оскільки відповідно до пункту 27.4 статті 27 Закону № 1961-IV його загальний розмір не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат, що станом на грудень 2023 року становить 80400,00 грн (6700 грн ? 12).
З урахуванням того, що МТСБУ вже відшкодовано 29370,00 грн, суд першої інстанції обґрунтовано визначив до стягнення на користь позивачки суму в розмірі 51030,00 грн.
Доводи відповідача про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову немає. 
Додаткове рішення є невід`ємною складовою рішення суду та ухвалюється з метою усунення його неповноти, зокрема щодо вирішення питання про судові витрати. 
Оскільки основне рішення суду залишено без змін, та відповідачем оскаржувалось додаткове рішення в апеляційному порядку саме з підстав незгоди з основним, підстав для його скасування або зміни не вбачається, у зв`язку з чим додаткове рішення також підлягає залишенню без змін.
Виходячи з того, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, підлягають застосуванню положення процесуального закону щодо розподілу судових витрат.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відповідності до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Оцінка реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру здійснюється з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Оцінка суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Вказане відповідає позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.
Представництво інтересів відповідачки ОСОБА_1 у цій справі в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Синюк С.Л. на підставі договору про надання правової допомоги № 54 від 24 грудня 2025 року та ордеру про надання правничої допомоги серії № 2061638.
За умовами договору по надання правової допомоги сторони домовились, що вартість наданих юридичних послуг адвокатське бюро визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги, та виставляє клієнту відповідний рахунок (пункт 4.1.). За результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським бюро юридичної допомоги і її вартість, порядок оплати (пункт 4.5).
До відзиву на апеляційну скаргу у цій справі на підтвердження понесених витрат на правову допомогу долучено акт наданих послуг від 22 травня 2025 року до договору про надання правової (правничої) допомоги №54 від 24 грудня 2025 року.
Відповідно до акту приймання-передачі послуг адвокатське бюро в особі адвоката Синюк С.Л. надало, а клієнт прийняв правничу допомогу за договором № 54 від 24 грудня 2025 року про надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, зокрема: консультації у справі, збір та підготовку документів, аналіз законодавства, підготовку процесуальних документів, копіювання та направлення матеріалів, а також участь у судових засіданнях у разі необхідності.
Загальна вартість наданих послуг становить 10000,00 грн. Відповідно до умов договору оплата послуг підлягає здійсненню клієнтом протягом 90 календарних днів після ухвалення апеляційним судом рішення у справі № 583/6210/25 та отримання рахунку.
Представник позивача з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не звертався.
Враховавши надані представником позивачки докази, колегія суддів дійшла до переконання, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розгляду, з огляду на підготовку лише одного процесуального документу – відзиву на апеляційну скаргу, зміст якого частково дублює відповідь на відзив, за підготовку яких судом першої інстанції стягнуто відповідне відшкодування, а тому заявлений розмір судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, підлягає зменшенню.
Проаналізувавши акт наданих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги від 22 травня 2026 року, очевидним є висновок, що всі описані дії зводяться до написання адвокатом відзиву на апеляційну скаргу, що включає в себе решту описаних заявником дій. При цьому доказів про проведення адвокатом збору та підготовку документів до відзиву на апеляційну скаргу не надано. Не можна також вважати доведеним зазначення таких адвокатських послуг як копіювання документів, а також надіслання матеріалів, оскільки відзив на апеляційну скаргу представником позивачки подавався через систему «Електронний суд», за допомогою якої відзив направлявся в електронний кабінет зареєстрованого в цій системі відповідача. Також є необґрунтованим включення в перелік наданих послуг участь представника в судових засіданнях, оскільки апеляційний розгляд цієї справи відбувся в спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи.
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу документи, складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, а також з урахуванням критеріїв розумності, реальності, неминучості таких витрат, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу з 10000,00 грн до 3000,00 грн.
З огляду на викладене, з МТСБУ на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Моторного (транспортного) страхового бюро України Гусєва Павла Володимировича на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2026 року та на додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2026 року залишити без задоволення. 
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2026 року та додаткове рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3000 грн 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий -  	А.П. Сидоренко	

Судді: О.І. Собина 

М.В. Нестеренко