Постанова
Іменем України 
06 травня 2026 року
м. Київ
справа № 199/6704/21
провадження № 51-7621км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника 
ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст судових рішень і встановлені обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 11 квітня 2022 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.

Стягнуто з нього на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 48 449,07 грн і моральну шкоду в розмірі 200 000 грн, а на користь держави - витрати на проведення експертиз у розмірі 1372,96 грн.

Вирішено долю речових доказів.
Дніпровський апеляційний суд 26 жовтня 2023 року скасував вирок місцевого суду в частині призначеного  ОСОБА_8 покарання та ухвалив новий.
Призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2024 року скасовано вирок Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 29 травня 2024 року скасував вирок місцевого суду та призначив новий розгляд у суді першої інстанції.
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 11 грудня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.

Стягнуто з нього на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 48 449,07 грн і моральну шкоду в розмірі 200 000 грн, а на користь держави - витрати на проведення експертиз у розмірі 1372,96 грн.

Вирішено долю речових доказів.
Дніпровський апеляційний суд 05 листопада 2025 року скасував вирок місцевого суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК і призначеного покарання та ухвалив новий, яким визнав ОСОБА_8 винуватим за ч. 2 ст. 286-1 КК і призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.
Як установлено у вироку апеляційного суду від 05 листопада 2025 року, ОСОБА_8 29 липня 2021 року близько 19:20, керуючи технічно справним автомобілем «Audi 80», рухався на Амурському мосту, в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра, по зволожених трамвайних коліях попутного напрямку з боку пл. Старомостової в напрямку просп. Мануйлівського. У цей час по проїзній частині Амурського мосту в зустрічному напрямку рухався автомобіль «MERCEDES-BENZ SPRINTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 , пасажиром ОСОБА_9 . 
У районі електроопори №139 на Амурському мосту, ОСОБА_8 , проявляючи злочинну самовпевненість, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, за відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху, не обрав безпечної швидкості руху і не врахував дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого транспортного засобу і безпечно керувати ним, не впорався з керуванням та допустив виїзд на смугу зустрічного руху, де сталося зіткнення автомобілів «AUDI 80» і «MERCEDES-BENZ SPRINTER» передніми частинами.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 отримав численні тілесні ушкодження, які належать до тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. 
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги 
Захисник у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і направити кримінальне провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
На думку захисника, апеляційний суд, повторно переглядаючи кримінальне провадження, дійшов необґрунтованого висновку про винуватість 
ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані сп`яніння.
Ухвалюючи вирок, суд посилався на п. 7 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України і МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, у редакції, що діяла на момент проведення дослідження, однак цей пункт не підлягає застосуванню, оскільки регулює порядок проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським на місці зупинки транспортного засобу, за допомогою спеціальних технічних засобів, а не дослідження зразків крові на вміст алкоголю. 
Крім того, всупереч згаданій Інструкції не дотримано порядку відібрання зразків крові у ОСОБА_8 для подальшого дослідження. 

Так, у матеріалахсправи наявна довідка про те, що до приймального відділення міської лікарні №6 був доставлений ОСОБА_8 з попереднім діагнозом «політравма». На звороті вказаної довідки зазначено, що забрано аналіз крові, про що складено акт № 318.Далі відібраний зразок був направлений для лабораторного дослідження. Водночас у матеріалах кримінального провадження відсутній акт івисновок щодо встановлення стану алкогольного сп`яніння, а наявна лише довідка про виявлення в крові алкоголю 0,25 проміле. Також матеріали не містять даних, яким чином ємність із відібраним зразком крові була доставлена для дослідження.

Крім того, апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги фактичні дані висновку  судово-медичної експертизи від 05 вересня 2024 року № 308,згідно з яким відповідно до методичних рекомендацій «Судово-медична діагностика смертельних отруєнь етиловим алкоголем» під редакцією  ОСОБА_11 зі співавторами (Київ, 2004) у разі наявності алкоголю в крові менше ніж 0,4 ‰ цей  результат відноситься до практично відсутнього сп`яніння або є похибкою методу (газохроматографічного). 

Таким чином, захисник вважає, що виявлений у ОСОБА_8 результат дослідження крові у кількості 0,25 ‰ не підлягає судово-медичній оцінці за ступенем алкогольного сп`яніння.

До того ж матеріали кримінального провадження не містять технічнихпаспортіві сертифікатів на хроматограф Хром-5, за допомогою якого здійснено дослідження зразків крові у ОСОБА_8 .

Тобто на думку захисту, у матеріалах кримінального провадження не має доказів перебування ОСОБА_8 під час ДТП у стані алкогольного сп`яніння. 

Захист вважає, що апеляційний суд, порушуючи приписи ст. 439 КПК, не здійснив ретельної перевірки доводів сторони захисту щодо повноважень прокурора ОСОБА_12 , оскільки постанова про визначення групи прокурорів не підписана службовою особою прокуратури, водночас прокурор під час розгляду справи в суді першої інстанції долучив підписану постанову першого заступника керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_13 про визначення групи прокурорів від 30 липня 2021 року 
(т. 3, а.с. 178). Однак ці постанови суттєво відрізняються за текстом і за вказаною в них посадою, яку обіймав ОСОБА_13 .

Апеляційний суд проігнорував висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року (справа №754/7061/15),згідно з якими  відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Прокурор у касаційній скарзі просить вирок апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На обґрунтування своєї позиції вказує, що апеляційний суд, визнавши факт перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння та перекваліфікувавши його дії із ч. 2 ст. 286 на ч. 2 ст. 286-1 КК, усупереч приписам статей 374, 420 КПК не виклав формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним. 

Крім того, задовольняючи частково апеляційну скаргу прокурора, суд не перевірив доводів про помилковість висновку суду першої інстанції в частині обчислення похибки хроматографічного методу у процесі дослідження біологічного середовища (крові) ОСОБА_8 і безпідставність використання абсолютних одиниць під час підрахунку судом вмісту алкоголю в крові засудженого. Апеляційний суд лише вказав на те, що не погоджується з розрахунками, здійсненими на власний розсуд судом першої інстанції. Водночас вмотивовано цей висновок тим, що місцевий суд безпідставно взяв до уваги методичні рекомендації «Судово-медична діагностика смертельних отруєнь етиловим алкоголем» під редакцією  ОСОБА_11 зі співавторами (Київ, 2004). 

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні

Захисник підтримав доводи своєї касаційної скарги та скарги представника публічного обвинувачення в частині необхідності скасування вироку апеляційного суду.

Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника та просила частково задовольнити касаційну скаргу представника публічного обвинувачення, скасувати вирок апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до цього суду.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів уважає, що вони підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду під час оцінки доказів слід керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. 

У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його скоєнні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в цілому суди попередніх інстанцій дотрималися цих стандартів, однак, на думку колегії суддів касаційного суду, апеляційний суд достатньою мірою не спростував сумнівів суду першої інстанції, які були покладені в основу перекваліфікації дій 
ОСОБА_8 із ч. 2 ст. 286-1 на ч. 2 ст. 286 КК, оскільки належними та допустимими доказами не спростовано доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не перебував у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом, а тому не порушував в цій частині правил дорожнього руху.

На обґрунтування того, що ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд послався на довідку КП «Обласний медичний психіатричний центр з лікування залежностей зі стаціонаром» ДОР від 18 серпня 2021 року про виявлення за допомогою хроматографічного методу в зразках його крові алкоголю 0,25 ‰ і на те, що з моменту вчинення ДТП і до моменту відібрання зразків крові минув значний проміжок часу і весь цей час в організмі ОСОБА_8 проходила детоксикація, а отже на момент ДТП концентрація алкоголю в крові була значно вищою, ніж на момент відбору. Також суд врахував показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_14 , які повідомили, що в машині ОСОБА_8 були пляшки з-під пива з рідиною, що в сукупності свідчить (хоч і опосередковано) про вживання алкоголю 
ОСОБА_8 перед ДТП. 

При цьому переконливо не спростовано позиції сторони захисту, з якою погоджувався суд першої інстанції, про те, що самі лише фактичні дані довідки КП «Обласний медичний психіатричний центр з лікування залежностей зі стаціонаром» ДОР від 18 серпня 2021 року про виявлення за допомогою хроматографічного методу в крові ОСОБА_8 алкоголю 0,25‰ не можуть беззаперечно вказувати на перебування особи в стані алкогольного сп`яніння, оскільки отриманий за допомогою хроматографічного методу результат допускає варіативність дійсного вмісту алкоголю, тобто має похибку.

На думку колегії суддів, позиція апеляційного суду щодо перебування 
ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння ґрунтується на припущеннях, адже, з одного боку, суд вказує на те, що єдиним нормативним актом для встановлення стану алкогольного сп`яніння є Інструкція, а з іншого - бере до уваги результати довідки про виявлення в крові ОСОБА_8 алкоголю 0,25 ‰ та робить висновок, що з моменту вчинення ДТП і до моменту відібрання в нього зразків крові минув значний проміжок часу і весь цей час в організмі проходила детоксикація, а отже на момент ДТП концентрація алкоголю в крові була значно вища, ніж на момент відбору.

Будь-яких інших об`єктивних доказів, які би свідчили про перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння під час ДТП, матеріали кримінального провадження не містять. 

В той же час місцевий суд взяв до уваги фактичні дані висновку судово-медичної експертизи від 05 вересня 2004 № 308 про те, що виявлений у крові 
ОСОБА_8 алкоголь у кількості 0,25 ‰ не підлягає судово-медичній оцінці по ступеню алкогольного сп`яніння, оскільки проводилося дослідження лише крові, без аналізу сечі. Відповідно до медичних рекомендацій при наявності алкоголю в крові менше 0,4 ‰, даний результат відноситься до практично відсутнього сп`яніння або є похибкою методу (газохроматографічного). Достовірно встановити, яка стадія резорбції чи елімінації алкоголю була у ОСОБА_8 на момент відбору біологічного матеріалу не можливо. Проведення розрахунку щодо ступеню алкогольного сп`яніння на час дорожньо-транспортної пригоди, можливо лише у тих випадках, коли у суб`єкта мало місце стадія елімінації та виявлена концентрація алкоголю, яка підлягає судово-медичній оцінці по ступеню алкогольного сп`яніння.

Також місцевий суд врахував показання судово-медичного експерта 
ОСОБА_15 та члена комісії експертів ОСОБА_16 , які підтвердили здійснені ними висновки, що були зроблені на підставі методичних рекомендацій «Судово-медична діагностика смертельних отруєнь етиловим алкоголем» під редакцією 
ОСОБА_11 зі співавторами - Київ, 2004.

З урахуванням вказаних обставин та приписів ч. 4 ст. 17 КПК про те, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, колегія суддів дійшла висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 із ч. 2 ст. 286-1 на ч. 2 ст. 286 КК і кваліфікує їх як порушення правил безпеки дорожнього руху, що заподіяли потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження.

Оскільки колегія суддів дійшла висновків про зміну кваліфікації дій 
ОСОБА_8 , відсутні підстави для скасування вироку апеляційного суду через те, що не викладено фактичних обставин вчинення ДТП з урахуванням перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння, про що вказує прокурор у касаційній скарзі. 

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд виклав фактичні обставини ДТП з достатньою їх деталізацією, конкретизацією причини ДТП та наслідків, а саме, що ОСОБА_8 , проявляючи злочинну самовпевненість, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не діяв так, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, не обрав безпечної швидкості руху та не врахував дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого транспортного засобу і безпечно керувати ним, не впорався з керуванням та допустив виїзд на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем, який рухався в зустрічному напрямку, а результатом таких дій є заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. 

Також колегія суддів враховує, що сторона захисту в касаційній скарзі не посилається на те, що виклад фактичних обставин кримінального провадження та причин ДТП порушувало право ОСОБА_8 знати про місце, час, спосіб і те, які конкретні правила дорожнього руху не дотримано. 

Щодо групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні

З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час повторного перегляду кримінального провадження суди дали оцінку повноваженням прокурорів провадженні і встановили, що постанова про призначення групи прокурорів від 30 липня 2021 року підписана першим заступником керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра Дніпропетровської області ОСОБА_13 , що підтверджується оригіналом постанови, наданої прокурором. 

Крім того суд дослідив наказ керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 27 травня 2021 року № 1314к та довідку відділу кадрів Дніпропетровської обласної прокуратури, згідно з якими станом на день прийняття рішення про утворення групи прокурорів (30 липня 2021 року) ОСОБА_13 обіймав посаду першого заступника керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області. Поряд із цим прокурор ОСОБА_12 , як процесуальний керівник у цьому кримінальному провадженні, була вказана також у витягу з ЄРДР.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що прокурор ОСОБА_12 мала повноваження процесуального керівника в цьому кримінальному провадженні як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового провадження на підставі постанови про визначення групи прокурорів від 30 липня 2021 року за підписом першого заступника керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області 
ОСОБА_13 . Той факт, що постанова була надана для ознайомлення лише на стадії судового розгляду, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не свідчить про відсутність повноважень у прокурора. 

Даних, які свідчать про те, що надана суду представником публічного обвинувачення постанова про групу прокурорів є підробленою, матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не надано стороною захисту. 
Призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК, Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що належить до тяжких, особу засудженого, який одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у нарколога і психіатра не перебуває, думку потерпілого, який довгий час не міг працювати, наполягав на найсуворішому покаранні та послався, що збитки засуджений не відшкодував, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують.
Крім того, колегія суддів бере до уваги конкретні обставини справи, характер скоєного засудженим суспільно небезпечного діяння, наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, суспільну небезпеку вчиненого, а також позицію потерпілого.
Суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 

Саме таке покарання, на думку колегії суддів, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК.

Беззаперечних обставин, які дають можливість для звільнення 
ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, а також для застосування приписів ст. 69 цього Кодексу, не встановлено. 

Інші доводи касаційних скарг, що стосуються переоцінки фактичних обставин події, дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.

Враховуючи викладене, касаційні скарги захисника ОСОБА_6 і прокурора  ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду стосовно ОСОБА_17 зміні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд 

ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_8 змінити. 
Вважати  ОСОБА_8  засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В іншій частині судове рішення залишити без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3