ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/1520/26
03 червня 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком (станом на дату звернення виповнилось повних 60 роки).
19 листопада 2025 року надали рішення-відмову та періоди зарахування страхового стажу, в якій зазначено, що страховий стаж особи становить 10 років 06 місяців 00 днів та не зараховано до страхового стажу період роботи з 04.08.1981 по 06.04.1999 роки. Оскільки запис про звільнення засвідчений нечітким відбитком печатки та відсутня інформація про реорганізацію підприємства.
Позивач вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 18.03.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
Представником відповідача надіслано до суду додаткові пояснення, де зазначено, що за принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яким прийнято рішення №253950012817 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу з урахуванням наступних правових норм та фактичних обставин.
На день звернення із заявою про призначення пенсії за віком пенсійний вік позивача становить 60 років. 
Відповідно до ст. 26 Закону №1058 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
- з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років. 
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області до загального страхового стажу не враховано: 
- період роботи з 04.08.1981 по 06.04.1999, оскільки запис трудової книжки про звільнення у спірний період з 04.08.1981 по 06.04.1999 містить порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: запис про звільнення скріплений печаткою, яку неможливо ідентифікувати за змістом.
Таким чином рішення Головного управління в Тернопільській області від 19.11.2025 №253950012817 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком за заявою від 13.11.2025, є обґрунтованим та законними, прийнятими в межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства. 
Отож, вимога позивача про визнання протиправним скасування рішення Головного управління в Тернопільській області про відмову в призначенні позивачу пенсії є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи не надходило.
На підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судовий розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.
Справа розглянута з урахування періоду перебування головуючої судді у основній щорічній плановій відпустці.
Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.
13 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком (станом на дату звернення виповнилось повних 60 роки). 
19 листопада 2025 року надали рішення-відмову та періоди зарахування страхового стажу, в якій зазначено, що страховий стаж особи становить 10 років06 місяців 00 днів. та не зараховано до страхового стажу період роботи з 04.08.1981 по 06.04.1999 роки. Оскільки запис про звільнення засвідчений нечітким відбитком печатки та відсутня інформація про реорганізацію підприємства.
Як вбачається з трудової книжки Серії НОМЕР_1 від 10 серпня 1981 року:
04.08.1981 Принята на работу ученицей швемй. (Приказ 77 от 03.08.81 г.); 
01.01.1982 Присвоен І разряд швеи-мотористки, переведена в рабочие (Ір. №2 от 05.01.82 г.); 
01.10.1984 Присвоен 2 разряд швеи-мотористки (Пр. № 83 от 4.10.84 г.).;
03.05.1988 Присвоєн 3 разряд швеийв связи с переходом на новьіе условия оплать труда (Пр. №49 от 30.03.88 г.);
06.04.1999 Уволена по собственному желанию ст. 38 КЗОТ Украйнь (Пр. Мо 4-п от 05.04.1999 г,);
06.04.1999 Прийнята кондуктором (Наказ. №24 від 30.03.1999 року.);
28.02.2001 Звільнена з роботи п п.5 ст.36 КЗпП України - по переводу в ДП «Пассервіс» (наказ № 8-вк/а від 28.02.2001 р.);
01.03.2001 Прийнята на роботу кондуктором по переводу на роботу в ВАТ «Ніжинське АТП 17406» (Наказ № 9-вп/а від 01.03.2001 р.;
26.05.2003 Звільнена з роботи за угодою сторін по ст. 36 п.І КЗпП України (Наказ № 12в к «Пассервіс» від 20.05.2003 р.).;
22.06.2004 Прийнята на роботу швачкою (Наказ № 32 від 22.06.2004р.);
31.07.1996 Звільнена з роботи по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (Наказ № 35 від 30.07.2004 р.);
26.01.2009 Прийнята на посаду мийника посуду (Наказ №6-к від 26.01.2009 р.);
17.05.2013 Звільнена з посади за угодою сторін по ст. 36 п.І КЗпП України (Наказ № 20-к від 14.05.2013 р.);
02.12.2013 Прийнята на посаду прибиральниці службових приміщень (Наказ №50-К від 02.12.2013 р.);
21.03.2014 Звільнена з посади прибиральниці службових приміщень за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (Наказ №14-К від 21.03.2014 р.);
05.09.2018 Прийнята барменом (Наказ №14-К від 04.08.2018 р.);
31.07.2020 Звільнена з займаної посади за угодою сторін по ст. 36 п.1 КЗпП України (Наказ № 4-к від 31.07.2020 р.).
Не погодившись із протиправним рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом. 
Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного. 
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-ХІІ (далі Закон України №1788-ХІІ).
Згідно із пунктом "а" статті 3 Закону України №1788-ХІ, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України. 
Правові відносини у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регулюється Законом України від 09 липня 2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі- Закон №1058), який набрав чинності з 01.01.2004 року, та починаючи з 01.01.2011 року Законом України від 08 липня 2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня права, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. 
Згідно п. 1 та п. 2 ст. 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж-період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у ст. 20 Закону №1058-ІV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (ч. 2 ст. 20 Закону 1058-ІV). 
Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 року встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Пунктом І даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. 
Відповідно до п.2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). 
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. 
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції №58).
Законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року "Про трудові книжки працівників" №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання 1 видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. 
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. 
Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. 
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17. 
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
В трудовій книжці записи завірені печаткою, не містять виправлень, підчисток, тобто оформлені належним чином. Трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу позивача у спірний період. 
У випадку, якщо поданих позивачем документів про перерахунок пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній З ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника. 
Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Як видно з матеріалів справи, відповідач не здійснював ніяких запитів на підтвердження періоду роботи позивача з 04.08.1981 року по 06.04.1999 року. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На думку суду, ефективним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною та скасування відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 ЗУ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу період роботи 04.08.1981 року по 06.04.1999 року, ОСОБА_1 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з приводу призначення пенсії за віком, прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, належним чином не заперечені відповідачем, а тому підлягають до задоволення частково.
Оскільки позов підлягає задоволенню частково, то відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України позивачу слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 665,75 грн, сплачений відповідно до квитанції від 10.03.2026.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 ЗУ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 04.08.1981 року по 06.04.1999 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , з приводу призначення пенсії за віком, прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області сплачений судовий збір в розмірі 665 грн (шістсот шістдесят п`ять) 75 копійок. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 03 червня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ); 
відповідач:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: майдан Волі, 3,м. Тернопіль,Тернопільський р-н, Тернопільська обл.,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769). 

Головуючий суддя Подлісна І.М.