Справа № 517/179/26
Провадження № 2/517/155/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року с-ще Захарівка

Захарівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тростенюка В.А.,
секретаря судових засідань Грабової І.Г.,
за участю:
представника позивача (в режимі відеоконференції) Твердохліба В.Ю.,
відповідача ОСОБА_1 ,
свідка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Захарівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування 

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_3 , адвокат Твердохліб В.Ю. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить встановити факт прийняття спадщини позивачем після матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном;
Визнати за позивачем право власності на 1/4 частку житлового будинку за номером АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , що видане виконавчим комітетом Фрунзівської селищної ради 29.05.2008 року і зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25.11.2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2521420051140, загальною площею 106,1 кв.м, житловою площею 50,3 кв.м, житловий будинок, що позначений на плані літерою «А, а, а1» складається з: «1» - коридор площею 4,2 кв.м, «2» - кімната площею 8,0 кв.м, «3» - кімната площею 19, 0 кв.м, «4» - кімната площею 11,1кв.м, «5» - кімната площею 12,2 кв.м, «І»- сіни площею 11,8 кв.м, «ІІ» - санвузол площею 7, 0 кв.м, «ІІІ» -кухня площею 12,2 кв.м, «ІV» - відкрита веранда площею 20,6 кв.м та господарські будівлі і споруди: гараж «Б», погріб «б», сарай «В», сарай «Г», вбиральня «Д», літній душ «Д1», сарай «Е», огорожа «1», ворота «2», замощення «І».
Вимоги свого позову обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 .
За життя ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .
У період шлюбу подружжям було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 , який є об`єктом їх спільної сумісної власності, частки в якій не виділялись і не визначались. Право власності на будинок зареєстровано лише за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності від 29 травня 2008 року, з подальшою державною реєстрацією 25 листопада 2021 року
Після смерті матері позивачки відкрилася спадщина, до складу якої входила належна спадкодавцю частка у праві спільної сумісної власності на зазначений житловий будинок.
Позивачка зазначала, що на момент смерті матері проживала разом із матір`ю, після смерті останньої вступила у володіння та управління спадковим майном, продовжувала проживати у спірному будинку, прийняла в користування особисті речі померлої та фактично прийняла спадщину. Однак, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в установлений строк не зверталася, вважаючи, що спадщину прийняла фактично.
Разом із тим у встановлений законом строк спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не оформлювалося.
Позивачка звернулася до Захарівської державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадкових прав, однак постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що відповідно до даних нотаріальної контори спадкова справа на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 відсутня, відсутні відомості про постійне проживання (реєстрацію) спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також частка пережившого подружжя не виділена, правовстановлюючий документ та державна реєстрація права власності на вказану частку відсутні.
Посилаючись на неможливість оформлення спадкових прав у позасудовому порядку, позивачка просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері та визнати право власності на 1/4 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом.
Ухвалою суду від 09.03.2025 було прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено до підготовчого судового засідання та витребувано докази від нотаріальної контори та відділу ДРАЦС (а.с. 47-49).
Представник позивача ОСОБА_3 , адвокат Твердохліб В.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити повністю.
Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні обставини укладення шлюбу з ОСОБА_4 , будівництва та оформлення спірного будинку, родинні стосунки з позивачкою не заперечував. Водночас, відповідач на початку розгляду даної справи позов не визнав, а також підтвердив, що вчиняв дії, спрямовані на відчуження спірного будинку третім особам. В подальшому на завершальній стадії розгляду справи відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За результатами розгляду наданих представником позивача та витребуваних за його клопотанням доказів судом встановлено наступне.
27 листопада 1971 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу № 00057460136 (а.с. 69).
27 лютого 1979 року ОСОБА_1 як голові домогосподарства була надана земельна ділянка для будівництва житлового будинку, що підтверджується відповідним актом, який виданий на підставі рішення загальних зборів колгоспу 50 років Октября № 1 від 17.02.1979 року (а.с. 13 (зворотня сторона).
09 лютого 1993 року будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 було завершено, а житловий будинок прийнято в експлуатацію, що підтверджується копією акту прийняття в експлуатацію житлового будинку від 09 лютого 1993 року (а.с. 14).
Згідно акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та рішення виконавчого комітету виконкому Фрунзівської селищної ради народних депутатів № 8 від 09.02.1993 року було здійснено реєстрацію житлового будинку АДРЕСА_1 в реєстрових книгах реєстрації прав власності, а 29.05.2008 року перенесена реєстрація права власності до електронного реєстру прав власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності від 29.05.2008 року серія НОМЕР_2 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія ССЕ № 072175 від 29.05.2008 р., що підтверджується довідкою КП «Захарівського бюро технічної інвентаризації» від 09.12.2025 року № 330 (а.с. 15).
25 листопада 2021 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно, власником якого вказано ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19002119 від 29.05.2008 року (а.с. 16).
Отже, судом встановлено, що спірний житловий будинок був створений у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 в селищі Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області, про що 30.03.1999 року складено відповідний актовий запис за № 32, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , яке видане 20.11.2025 року Великомихайлівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 13). 
Після смерті матері позивачки відкрилася спадщина, до складу спадщини померлої входить 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та частка якого не була виділена в натурі.
Родинні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтверджуються наступними документами: копією свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_4 , що видане на підставі запису № 19 від 16.10.1973 року, що складений Лабушнянською сільською радою Кодимського району Одеської області, в якому в графі батько вказаний ОСОБА_1 , а в графі мати – ОСОБА_4 (а.с. 12);
копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 ОСОБА_5 , відповідно до якого 06 грудня 1993 року вона уклала шлюб з ОСОБА_6 , про що відділом ЗАГС Фрунзівського райдержадміністрації Одеської області складено відповідний актовий запис № 59 від 06.11.1993 року. Після реєстрації шлюбу їй присвоєне прізвище ОСОБА_7 (а.с. 12 (зворотня сторона).
23 січня 2026 року ОСОБА_3 бажаючи оформити право власності на майно померлої мами ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса Захарівської державної нотаріальної контори Одеської області, але нотаріус Романова І.І. постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 23.01.2026 року № 25/02-31 відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що відповідно до даних нотаріальної контори спадкова справа на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 відсутня, відсутні відомості про постійне проживання (реєстрацію) спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також частка пережившого подружжя не виділена, правовстановлюючий документ та державна реєстрація права власності на вказану частку відсутні (а.с. 24).
Із відповіді Захарівської державної нотаріальної контори від 17.03.2026 року № 92/01-16 вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася, заяви про прийняття спадщини чи відмову від її прийняття від спадкоємців не надходили, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Заповіту спадкодавиця не залишила (а.с. 61).
Факт прийняття спадщини ОСОБА_3 після матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном підтверджується наступними документами:
Актом про фактичне місце проживання особи, що складений депутатом Захарівської селищної ради від 29.12.2025 року, згідно якого вбачається, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована до дня своєї смерті в будинку АДРЕСА_2 , але фактично постійно проживала в будинку АДРЕСА_1 . 
В житловому будинку АДРЕСА_1 , крім покійної ОСОБА_4 на день її смерті, та до цього часу постійно проживають: ОСОБА_1 – чоловік покійної; ОСОБА_3 – донька покійної. 
Після смерті ОСОБА_4 її дочка, ОСОБА_3 , вступила у фактичне володіння та управління майном своєї матері, взявши у власність належне покійній майно, а саме: телевізор, холодильник, газову плиту, меблі, посуд, діжки, прес для винограду та інше знаряддя по господарству тощо. З 19.09.2003 року і по теперішній час зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 . 
Акт складений депутатом Захарівської селищної ради Одеської області на підставі показань сусідів свідків, які зазначені в акті, а саме: ОСОБА_8 ; ОСОБА_2 . Підписи осіб, які підписали цей акт, посвідчені секретарем виконавчого комітету Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області з проставленням гербової печатки (а.с. 25);
Довідкою Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області від 29.12.2025 року № 1715 підтверджується те, що мати позивачки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . За адресою вищевказаного будинку на день смерті ОСОБА_4 був зареєстрований її чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але фактично сім`я постійно проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 і на день смерті ОСОБА_4 до складу її сім`ї входили: чоловік – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка здійснювала догляд за хворою матір`ю. 
На теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають такі громадяни: власник будинку – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 23.03.2001 року по теперішній час; донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 19.09.2003 року по теперішній час; зять – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 19.09.2003 року по теперішній час (а.с. 26-28).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А також особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу ( ст. ст. 15, 16 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одним із принципів цивільного судочинства, передбачених ч. 3 ст. 2 ЦПК є принцип верховенства права.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зіст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 2 ст. 1220 ЦК України встановлено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.
Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За положеннями ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.
Відповідно до вимог ст. ст. 46, 46-1, 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси мають право витребовувати відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.
Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них.
Під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості нотаріус обов`язково використовує також відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.
Також пунктами 4.12, 4.14, 4.16 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок) встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Разом з тим, нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону України «Про нотаріат».
Проте не всі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку.
Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону України «Про нотаріат», Наказом Мінюсту «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, наділений лише другий з подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Сімейного кодексу України, далі - СК).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майка дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК)

Оскільки, спадщина відкрилася 29 березня 1999 року, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є діти, дружина та батьки померлого.
Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Частиною першою статті 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Судом встановлено, що на підтвердження факту прийняття спадщини позивачкою до матеріалів справи подано акт про фактичне місце проживання особи від 29 грудня 2025 року та довідку Захарівської селищної ради № 1715 від 29 грудня 2025 року.
Зі змісту зазначених документів убачається, що ОСОБА_4 хоча й була зареєстрована за іншою адресою, фактично проживала разом із чоловіком та дочкою у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Крім того, у зазначених документах містяться відомості про те, що після смерті матері ОСОБА_3 вступила у володіння спадковим майном та продовжила користування ним.
Встановленими судом обставинами (постійне проживання позивачки разом зі спадкодавицею на момент її смерті, прийняття в управління та володіння належних померлій речей домашнього вжитку невідкладно після її смерті, подальше безперервне проживання та реєстрація місця проживання у спірному будинку) підтверджується, що позивачка протягом шести місяців з дня смерті матері вчинила дії, які за змістом пункту 1 частини 1 статті 549 ЦК УРСР є фактичним вступом у володіння та управління спадковим майном, а отже є такою, що прийняла спадщину.
Оцінюючи зазначені докази, суд враховує, що відповідачем було поставлено під сумнів достовірність акту про фактичне місце проживання особи, у зв`язку з чим за його клопотанням у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_2 .
Під час допиту свідок підтвердила належність їй підпису в акті про фактичне місце проживання особи від 29 грудня 2025 року.
Свідок пояснила суду, що тривалий час проживає по сусідству із сім`єю ОСОБА_9 та безпосередньо обізнана щодо обставин їхнього проживання.
Із показань свідка вбачається, що ОСОБА_4 фактично проживала до дня своєї смерті у житловому будинку АДРЕСА_1 разом із чоловіком ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_3 .
Свідок також підтвердила, що після смерті матері позивачка продовжувала проживати у зазначеному будинку, користувалася майном спадкодавця, здійснювала догляд за домоволодінням, користувалася предметами домашнього вжитку та фактично вступила у володіння спадковим майном.
Суд вважає показання свідка ОСОБА_2 достовірними та такими, що заслуговують на довіру, оскільки вони є логічними, послідовними, узгоджуються з письмовими доказами у справі та не спростовані жодними належними доказами.
Будь-яких даних про заінтересованість свідка у результаті розгляду справи судом не встановлено.
Надані позивачкою докази (акт про фактичне місце проживання особи, довідка селищної ради, пояснення свідка, опитаного в судовому засіданні) є узгодженими між собою, не суперечать одне одному та не спростовані відповідачем, який обставин постійного проживання позивачки з матір`ю та прийняття нею майна не заперечував. З огляду на це суд вважає їх достатніми та достовірними доказами на підтвердження факту прийняття спадщини.
Суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, а тому відповідно до вимог статті 549 ЦК УРСР є такою, що прийняла спадщину.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293, статтею 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, у тому числі ті, що не зазначені у відповідному переліку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту прийняття позивачкою спадщини має для неї юридичне значення, оскільки є необхідною передумовою реалізації її права на оформлення спадкових прав на майно померлої матері; інший (позасудовий) порядок встановлення цього факту законом не передбачений, у чому позивачці прямо відмовлено нотаріусом. Спору про право, який унеможливлював би встановлення цього факту в межах цієї справи, судом не виявлено, а вимога про встановлення факту прийняття спадщини є складовою частиною позову про визнання права власності в порядку спадкування і розглядається судом разом з нею.
За таких обставин вимога про встановлення факту прийняття ОСОБА_3 спадщини після матері ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Вирішуючи позовну вимогу про визнання права власності на спадкове майно, суд виходить із наступного.
На час створення спірного житлового будинку правовідносини щодо майна подружжя регулювалися Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Аналогічний правовий підхід закріплений у статтях 60, 70 Сімейного кодексу України та статтях 355, 368, 370 ЦК України.
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Сам факт державної реєстрації права власності за одним із подружжя не змінює правового режиму майна спільної сумісної власності подружжя, набутого за час шлюбу, та не є доказом належності цього майна на праві особистої приватної власності.
Відповідачем не надано доказів, які спростовували б режим спільної сумісної власності на майно.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на спірний житловий будинок є рівними.
Отже, ОСОБА_4 на момент смерті належала 1/2 частка житлового будинку. Саме ця частка увійшла до складу спадщини після її смерті.
Відповідно до статті 529 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 були її чоловік ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 .
Таким чином, кожному із спадкоємців належало право на 1/2 від спадкової маси, тобто на 1/4 частку спірного житлового будинку.
Зазначений висновок узгоджується із правовою природою спільної сумісної власності подружжя та правилами спадкування за законом.

Згідно із пунктом 17 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 р. розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60-74 СК).
Пунктом 3.4 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Разом з тим Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 570/997/19 наголошено, що відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).
З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.
У Постанові КЦС ВС від 17 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20 сформований наступний правовий висновок щодо належності способу захисту: «Визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачем. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині судового рішення.
Суд звертає увагу на те, що визначення в резолютивній частині судового рішення безпосередньо частки померлої особи у праві спільної сумісної власності суперечило б вимогам чинного законодавства, оскільки означало б вирішення питання про права особи, яка внаслідок смерті втратила цивільну процесуальну правоздатність і дієздатність (частина 4 статті 25 ЦК), що є неналежним способом захисту права (висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20, постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 570/997/19, а також у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19). У зв`язку з цим належним способом захисту порушеного права позивачки є визнання за позивачкою права власності на частку у праві спільної власності на спірне майно в порядку спадкування, тоді як питання про належність майна до складу спадщини та визначення розміру часток вирішується судом саме в мотивувальній частині рішення, що відповідає правовій позиції, викладеній у зазначеній постанові Верховного Суду від 17 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20.
Оцінюючи докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд доходить висновку, що позивачкою доведено факт прийняття спадщини після смерті матері, доведено належність спадкодавцю 1/2 частки спірного житлового будинку та наявність підстав для визнання за нею права власності на 1/4 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом.
Визнання за позивачкою права власності на 1/4 частку будинку в порядку спадкування не зачіпає права власності, належного відповідачу як на власну частку у спільній сумісній власності подружжя (1/2), так і на частку, набуту ним у порядку спадкування після дружини; розмір цих часток до предмета даного спору не входить і судом не встановлюється, оскільки відповідних вимог сторонами не заявлено.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За результатами оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності за правилами статей 76-81, 89 ЦПК України суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Оскільки, ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 11 червня 2026 року у даній справі були застосовані заходи забезпечення позову, а позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне залишити зазначені заходи забезпечення позову чинними після ухвалення рішення.
Керуючись статтями 12, 13, 76, 77, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування – задовольнити.
Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 після матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном.
Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) право власності на 1/4 частку житлового будинку за номером АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , що видане виконавчим комітетом Фрунзівської селищної ради 29.05.2008 року і зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25.11.2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2521420051140, загальною площею 106,1 кв.м, житловою площею 50,3 кв.м, житловий будинок, що позначений на плані літерою «А, а, а1» складається з: «1» - коридор площею 4,2 кв.м, «2» - кімната площею 8,0 кв.м, «3» - кімната площею 19, 0 кв.м, «4» - кімната площею 11,1кв.м, «5» - кімната площею 12,2 кв.м, «І»- сіни площею 11,8 кв.м, «ІІ» - санвузол площею 7, 0 кв.м, «ІІІ» -кухня площею 12,2 кв.м, «ІV» - відкрита веранда площею 20,6 кв.м та господарські будівлі і споруди: гараж «Б», погріб «б», сарай «В», сарай «Г», вбиральня «Д», літній душ «Д1», сарай «Е», огорожа «1», ворота «2», замощення «І».
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Захарівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення виготовлено 24 червня 2026 року.

Суддя: