Справа № 466/4951/19
Провадження № 2/466/25/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

“28“ квітня 2026 року. Шевченківський районний суд м.Львова у складі:
головуючої – судді Луців-Шумської Н.Л.
учасники справи
секретар Гураш М.В.
представник позивача ОСОБА_1 
представник відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 )про поділ спільного майна подружжя,
в с т а н о в и в :
18.06.2019 року ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, у якому просить:
визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ;
визнати за відповідачкою право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі з 04.12.2000р.
За час подружнього життя сторони набули спільне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 136кв.м., до якої відносяться три комори на 7-му поверсі площею 7,4; 8,1; 2,1кв.м. Ця квартира зареєстрована на праві власності за відповідачкою, на підставі договору про сплату пайових внесків в обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «ПАРУС» від 09.11.2015 року та договору про здійснення пайового внеску в обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «ПАРУС», від 06.06.2016 р., Акту приймання передачі Приміщень (квартири та комор) та виконання Сторонами обов`язків від 07.12.2016р. та Довідки про повну сплату/здійснення пайового внеску, виданої 07.12.2016 року.
Сторони придбали дану квартиру за спільні кошти подружжя. Оскільки відносини подружжя ґрунтуються на принципі взаємної довіри, у позивача не було підстав для заперечень проти оформлення права власності виключно на дружину.
На час звернення з позовом сторони проживають окремо.
Відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні спільним майном подружжя, відмовляється добровільно визнати за ним належну частку спільної квартири. У позивача виникла необхідність звернутись в суд з метою поділу спільного нерухомого майна.
Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділенню у власність позивачу та відповідачу належить по 1/2 частини квартири. Просить позов задовольнити.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2019 року справу передано для розгляду судді Глинській Д.Б.
Ухвалою від 19.06.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 18.11.2019 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
05.12.2019 представник відповідача ОСОБА_4 – адвокат Фігурський В.М. подав відзив на позовну заяву, в якому із позовною заявою не погоджується в повному обсязі, вважає її необгрунтованою, безпідставною та такою, що суперечить реальним обставинам.
Зазначає, що дійсно квартира АДРЕСА_3 була придбана відповідачкою ОСОБА_4 під час шлюбу. Однак вона була придбана за кошти, які належали ОСОБА_4 особисто. У зв`язку із цим квартира є особистою приватною власністю відповідачки та не підлягає поділу. Дану обставина підтверджує тим, що :
Відповідачка ОСОБА_4 у 2000 році продала належну їй на праві власності квартиру, придбану до шлюбу з Позивачем, за адресою: АДРЕСА_4 , та отримала кошти у розмірі 3 500 доларів США, що підтверджується розпискою про отримання авансу в рахунок продажу вказаної квартири у розмірі 3500 доларів США, яка була завірена ОСОБА_6 - «управделами исполкома Гурзуфского поссовета г.Ялти» та зареєстрована в реєстрі за №97.
28.09.2001 року ОСОБА_4 продала земельну ділянку загальною площею 0,069га, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , яка їй належала на праві особистої власності, оскільки була набута хоч за час шлюбу, проте в порядку приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні на підставі рішень Гурзуфської селищної ради АРК Крим від 17.08.2001 р № 14 та № 16, що підтверджується відповідним записом у паспорті громадянина України.
Вказана земельна ділянка була продана за 187 250 грн., що підтверджується розпискою про одержання коштів від ОСОБА_7 . Вказана розписка була складена у присутності позивача ОСОБА_3 , про що свідчить його підпис у цій розписці. Отримані кошти належали відповідачці особисто.
З цих особистих коштів ОСОБА_4 за 14 758 гривень 18 грудня 2001 року придбала квартиру АДРЕСА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу за реєстровим № 9277.
25 липня 2003 року ОСОБА_4 продала цю квартиру АДРЕСА_6 за 190 000 гривень. Це підтверджується договором купівлі-продажу від 25 липня 2003 року, реєстровий № 1073. У такий спосіб вказані кошти також належали відповідачці особисто.
За ці кошти відповідачка сплатила останній внесок і придбала квартиру згідно договору «О совместной деятельности по долевому участию в строительстве жилого дома» № 0213/9-37 от 16.03.1998 р. і акту про виконання цього Договору, про що отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_7 . Право власності виникло на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 05.04.2004 р. № 421.
23.10.2015р. відповідачка ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу з реєстровим номером 2-1316 продала зазначену квартиру за 5 200 000 рублів. По курсу Національного банку України станом на 23.10.2015р. ця сума склала 1 845 220 гривень.
Маючи бажання допомогти сину та його сім`ї (дружина та двоє малолітніх дітей), відповідачка ОСОБА_4 на підставі договору № 712/0911- 15 про сплату пайових внесків в Обслуговуючий кооператив «Житлово- Будівельний кооператив «Парус» від 09.11.2015р. придбала за ці особисті кошти спірну квартиру у АДРЕСА_8 , вартістю 1 837 350 грн.
Разом з квартирою відповідачка мала намір придбати і розміщені на 7 поверсі комори вартістю 145 800 грн. У зв`язку з тим, що у ОСОБА_4 не вистачало 137 930 грн., вона звернулась до своєї свахи за допомогою, яка погодилась додати свої кошти для купівлі цих комор, так як вони додавалися до квартири, у якій будуть проживати її донька і внуки.
Вказана квартира купувалася відповідачкою для сина ОСОБА_8 , який разом зі своєю сім`єю (дружиною ОСОБА_9 та двома малолітніми дітьми ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) прописані та проживають там з моменту здачі будинку в експлуатацію, що підтверджується Довідкою № 29/7 від 29.07.2019 р. Іншого місця проживання у них немає.
Крім того, відповідачка з 1995 року здійснює підприємницьку діяльність, і відкладала кошти на придбання житла синові та його сім`ї задовго до укладення шлюбу з позивачем.
Оскільки спірна квартира за адресою: АДРЕСА_8 була придбана за особисті кошти відповідачки ОСОБА_4 , вона не є спільним майном подружжя і не підлягає поділу.

16.12.2019р. представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Кульчицький О.С. подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що продаж у 2000р. квартири АДРЕСА_9 не може підтверджуватися розпискою про отримання завдатку, яка не підтверджує укладення договору купівлі-продажу, і є недопустимим доказом.
Продаж земельної ділянки у смт. Гурзуф відповідачем не підтверджений належними та допустимими доказами. Розписка свідчить лише про отримання коштів, як завдатку у розмірі 5 350 грн. На підтвердження отримання Відповідачем 187 250 грн. не надано жодного допустимого доказу.
У відзиві відповідачка зазначає, що 18.12.2001р. за отримані від продажу (28.09.2001р.) земельної ділянки кошти вона придбала квартиру АДРЕСА_6 . Проте, 10.10.2001р. частину коштів витрачено на купівлю ще однієї квартири АДРЕСА_10 , про що відповідачка не зазначила.
Отже, відповідачка витратила свої особисті кошти частково на купівлю квартири АДРЕСА_6 та частково на квартиру АДРЕСА_10 .
Квартиру АДРЕСА_6 придбано 18.12.2001р. за 14 758 грн. 25.07.2003 р. згадану вище квартиру було продано за 190 000 грн. Таким чином, можна простежити збільшення вартості квартири за час перебування у шлюбі за рахунок спільної участі подружжя в обслуговуванні квартири та зміною цін на ринку нерухомості.
Також зазначає, що 05.04.2004р. було придбано квартиру АДРЕСА_7 . 18.06.2004р. подружжя отримало кредитні кошти (у розмірі 10 670 доларів США, що на дату укладення договору становили 56 780грн.) задля здійснення ремонту цієї квартири. Цього ж дня підписаний іпотечний договір, за яким предметом іпотеки стала квартира АДРЕСА_7 . Кредит подружжя виплатило за спільні кошти. Про укладення кредитного та іпотечного договору відповідачка не зазначила.
Купівля цієї квартири здійснювалася по переуступці, оплата проведена одноразово. Вважає, що квартира АДРЕСА_7 була спільною сумісною власністю подружжя.
Заперечує твердження відповідачки про відсутність у її сина та його сім`ї іншого місця проживання, оскільки у 2011р. за спільні кошти в сумі 50 000 доларів США. подружжя придбало квартиру АДРЕСА_11 .
04.03.2013р. відповідачка подарувала згадану квартиру своєму сину ОСОБА_8 .
Крім того, у 2013р. позивач придбав автомобіль Сітроен С4, 2013 року випуску за 15 000 доларів США, який 15.08.2014р. подарував сину відповідачки. Документи про це є у ОСОБА_8 . Наявність у нього вищезгаданих квартири та машини підтверджує зазначена у щорічній декларації ОСОБА_8 за 2018 рік інформація.
Водночас позивач зазначає, що він жодного рухомого чи нерухомого майна не має. На даний проживає у своєї матері.
Щодо аргументу відповідачки про відкладання заробітку від здійснення підприємницької діяльності, то надані нею документи жодним чином не підтверджують її майновий стан та отримання значних доходів від здійснення підприємницької діяльності, а лише свідчать про те, що особа зареєструвала свою діяльність як ФОП.
Позивач також здійснював підприємницьку діяльність, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи- підприємця ВОО №887420 та Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Крім того, позивач зазначає про недопустимість як доказу договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 23.10.2015 р., оскільки такий вчинено на тимчасово окупованій території з порушенням вимог законів України.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2019р. квартира АДРЕСА_7 зареєстрована на відповідача.
Вважає, що факт купівлі квартири АДРЕСА_8 за особисті кошти відповідачки не доведений належними та допустимими доказами, а тому спірна квартира підлягає поділу, як спільне майно подружжя.

23.11.2020 року представник відповідачки ОСОБА_4 - адвокат Фігурський В.М. подав заперечення на відповідь на відзив, у яких вказав, що надані відповідачкою розписки підтверджують отримання коштів в рахунок продажу нерухомого майна, яке належало їй на праві приватної власності.
Щодо аргументу позивача про те, що квартира АДРЕСА_6 істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок спільної участі подружжя в обслуговуванні квартири та зміною цін на ринку і нерухомості, зауважив, що істотне збільшення вартості квартири відбулось саме внаслідок загальної зміни цін на ринку нерухомості та інфляційних процесів, а не «спільної участі подружжя в обслуговуванні квартири». Позивач не надав жодних квитанцій, чеків, які б могли підтвердити наведені ним обставини.
Щодо кредитного та іпотечного договорів, то, оскільки стороною у них була лише ОСОБА_4 та оплату кредиту провела самостійно за кошти, які належали їй особисто (отримані від продажу квартири АДРЕСА_6 ) придбана квартира є її особистою приватною власністю.
Заперечуючи твердження позивача про недопустимість як доказу договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2015р. у суді України, покликається на висновок Європейського Суду щодо так званого «намібійського винятку», який полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території.

На підставі розпорядження №244 від 16.03.2021 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2021 справу №466/4951/19 передано для розгляду судді Кавацюку В.І.
Ухвалою судді Кавацюка В.І. від 17.03.2021 вказану справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
22.04.2021 представник відповідачки ОСОБА_4 – адвокат Фігурський В.М. подав додаткові пояснення, в яких акцентував увагу на тому, що спірна квартира купувалася відповідачкою за її особисті кошти з метою забезпечення житлом її сина з сім`єю (дружина та двоє малолітніх дітей).
11.05.2021 представник позивача ОСОБА_3 – адвокат Макух А.В. подала додаткові пояснення, в яких підтвердила раніше викладені доводи, вважає спірну квартиру спільним майном подружжя, яка підлягає поділу виходячи з правил рівності часток кожного.
Ухвалою від 12.05.2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду.
Ухвалою судді Кавацюка В. І. від 21.11.2023р. провадження у справі зупинено. Підставою для зупинення стало перебування обох сторін на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, неможливість їх безпечного прибуття до суду, а також перебування відповідача на тривалому лікуванні після отриманих у дорожньо-транспортній пригоді травм (перелом хребта). Провадження зупинено до закінчення воєнних дій та деокупації відповідної території.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 19 грудня 2023 року суддю ОСОБА_12 відправлено у відставку; його виключено зі штату Шевченківського районного суду м. Львова.
На підставі розпорядження №102 від 16.01.2024 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 справу №466/4951/19 передано для розгляду судді Луців-Шумській Н.Л.
Ухвалою судді Луців-Шумської Н.Л. від 18.01.2024 вказану цивільну справу прийнято до розгляду у загальному позовну провадженні з проведення підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 18.03.2025 поновлено провадження, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
05.11.2025 представник відповідача ОСОБА_4 – адвокат Фігурський В.М. подав додаткові пояснення, в яких наочно у формі таблиці продемонстрував рух особистих коштів, які належали на праві особистої власності відповідачці і не можуть бути предметом поділу як спільне майно подружжя. Наголосив на тому, що спірна квартира у АДРЕСА_12 , не може вважатися спільною сумісною власністю, так як придбана за особисті кошти відповідачки ОСОБА_4 та з єдиною метою - забезпечити житлом свого сина разом із його сім`єю. Просить у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.
У додаткових поясненнях від 01.12.2025р. представник відповідачки Фігурський В.М. з покликанням на законодавство, діюче на час набуття у власність нерухомого майна, вказує на те що одержана відповідачем ОСОБА_4 під час шлюбу у 2001 році, у власність шляхом приватизації земельна ділянка, котра перебувала у її користуванні, є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Макух А.В. заявлені позовні вимоги підтримала повністю, виходячи з обставин, вказаних у заявах по суті спору. Просила суд задовольнити позов.
Представник відповідачки адвокат Фігурський В.М. проти задоволення позовних вимог заперечив, з мотивів, викладених у відзиві на позов та у письмових поясненнях. Просив відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши вступне слово представників сторін, показання свідка, з`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши надані суду у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких мотивів.
Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За ст.77 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За загальними нормами ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі з 04.12.2000р.
Перебуваючи у шлюбі ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 . Квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 136кв.м., до якої відносяться три комори на 7-му поверсі площею 7,4; 8,1; 2,1кв.м. право власності зареєстровано 16.03.2017р. на підставі Договору про сплату пайових внесків в обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «ПАРУС» від 09.11.2015 року та Договору про здійснення пайового внеску в обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «ПАРУС» від 06.06.2016р., Акту приймання передачі Приміщень (квартири та комор) та виконання Сторонами обов`язків від 07.12.2016р. та Довідки про повну сплату/здійснення пайового внеску від 07.12.2016 року.
Згідно графіку внесків, який є додатком до Договору про сплату пайових внесків в обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «ПАРУС» від 09.11.2015 року, ОСОБА_4 зобов`язувалася сплатити пайовий внесок в розмірі 100% вартості житла в сумі 1983150,00грн. в день укладення Договору – 09.11.2015р.
Згідно Договору про здійснення пайового внеску в обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «ПАРУС» від 06.06.2016р., ОСОБА_4 зобов`язувалася сплатити пайовий внесок в розмірі 37500,00грн.
Довідкою від 07.12.2016 року обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «ПАРУС» підтвердив повну сплату/здійснення пайового внеску в сумі 2168000,00грн. відповідачкою ОСОБА_4 .
Заявляючи вимогу про визнання права на 1/2 частку вказаної квартири, позивач ОСОБА_3 керується приписами ст.60 СК України та презумпцією спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
Заперечуючи позов, відповідачка стверджує, що спірна квартира набути нею за особисті кошти і є її особистою приватною власністю.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя
Водночас, статтею 57 СК України визначено яке майно є особистою приватною власністю чоловіка та дружини. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Пункт 5 ч.1 ст.57 СК України визначає особистою приватною власністю одного з подружжя земельну ділянку, набуту в період шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні.
Верховний Суд у постанові від 24.01.2020р. у справі № 546/912/16-ц висловив правову позицію за якою належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу, може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема в постановах від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 14 квітня 2021 року у справі № 761/20297/17 (провадження № 61-6591св19), від 27 січня 2021 року у справі № 219/2435/19-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 127/15091/18.
У наведених рішеннях Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його в період шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна одночасно відповідає таким критеріям: 1) час набуття майна – у період шлюбу; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) – спільні; 3) мета придбання майна – така, що відповідає статусу спільної власності подружжя.

Спірна квартира набута відповідачкою ОСОБА_4 у період шлюбу з позивачем. Водночас, заперечуючи спільну сумісну власність подружжя на квартиру АДРЕСА_2 , відповідачкою суду подано письмові докази, які у своїй сукупності, послідовності та взаємозв`язку підтверджують ланцюг набуття і відчуження особистого майна з метою акумулювання коштів для придбання спірної квартири:
– розписка про отримання 3 500 доларів США від продажу квартири по АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_4 до укладення шлюбу та є її особистою приватною власністю;
– рішення Гурзуфської селищної ради АРК Крим від 17.08.2001 р. № 14 та № 16 про безоплатну передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 внаслідок приватизації, та розписка про отримання 187 250,00 грн. від її продажу;
– договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_13 від 18.12.2001 р. за реєстровим № 9277 та договір її продажу від 25.07.2003 р. за реєстровим № 1073 за 190 000,00 гривень, якими підтверджується, що отримані від продажу особистого майна кошти вкладалися у нові об`єкти нерухомості, набуті відповідачем за особисті кошти;
– договір «О совместной деятельности по долевому участию в строительстве жилого дома» № 0213/9-37 від 16.03.1998 р., укладений до шлюбу, на підставі якого відповідачем набуто квартиру АДРЕСА_14 ; свідоцтво про право власності, зареєстроване 09.04.2004 р.;
– договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_14 від 23.10.2015 р. за реєстровим № 2-1316 за 5 200 000,00 рублів, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становило 1 845 220,00 гривень;
– договір № 712/0911-15 про сплату пайових внесків від 09.11.2015 р. та договір № 14/7/712/0606-16 про здійснення пайового внеску від 06.06.2016 р., довідка про повну сплату/здійснення пайового внеску від 07.12.2016 р. на загальну суму 2 168 000,00 гривень (з яких за квартиру – 1 837 350 грн., за комори – 145 800 грн.);
– акт приймання-передачі приміщень (квартири та комор) від 07.12.2016 р. та відповідні графіки і додатки до договорів.
Наведені документи підтверджують, що кошти, внесені відповідачкою на придбання спірної квартири, належали їй особисто.
Земельна ділянка загальною площею 0,069 га, розташована у смт. Гурзуф, отримана ОСОБА_4 у власність безоплатно на підставі рішень Гурзуфської селищної ради АРК Крим від 17.08.2001 р. № 14 та № 16 про безоплатну передачу земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, була особистою приватною власністю ОСОБА_4 , а не об`єктом спільної сумісної власності подружжя, з огляду на таке.
Правовий режим майна визначається на момент його набуття. Земельна ділянка отримана у 2001 році. Відповідно до загального принципу незворотності закону в часі, закріпленого в ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, статус цього майна підпорядковується нормам законодавства, що діяли на момент його набуття.
На момент набуття земельної ділянки (серпень 2001 року) правовідносини між подружжям регулювалися Кодексом про шлюб та сім`ю України (КпШС), стаття 22 якого встановлювала, що спільним майном подружжя є майно, нажите подружжям у шлюбі. Натомість земельна ділянка, отримана за рішенням органу місцевого самоврядування внаслідок безоплатної передачі, не є майном, «нажитим» подружжям, – вона є результатом реалізації громадянином його індивідуального конституційного права на отримання землі у власність. Це принципово різні правові підстави набуття права власності.
Відповідно до ст.6 Земельного кодексу України 1990 року, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, безоплатна передача земельних ділянок громадянам здійснювалася, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства та будівництва й обслуговування жилого будинку. Законодавець чітко розмежовував підстави набуття землі: «отримання» від держави безоплатно – як реалізація індивідуального права, та «набуття у спільному майні подружжя» – як окрема підстава. Ці підстави мають різний правовий режим.
Правова позиція щодо особистого характеру приватизованої земельної ділянки є усталеною в судовій практиці незалежно від того, яка норма закону діяла в конкретний момент. Пункт 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з урахуванням положень ст. ст. 81, 116 ЗК України) роз`яснив: земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Верховний Суд дотримується цієї позиції в постановах від 24 квітня 2020 р. у справі № 622/999/16-ц, від 15.02.2012 р. у справі № 6-98ц11, від 23 листопада 2021 р. у справі № 750/3359/20, від 10 травня 2018 р. у справі № 158/1016/16-ц, від 23 січня 2019 р. у справі № 352/1974/15-ц, від 22.02.2022 р. у справі № 6-99ц11
Таким чином, земельна ділянка, отримана ОСОБА_4 у 2001 році шляхом безоплатної передачі у власність, є її особистою приватною власністю. Отримані від її продажу 187 250,00 грн. є особистими коштами ОСОБА_4 , що входять до складу коштів, використаних для придбання спірної квартири.

Суд не погоджується з поясненнями представника позивача, що накопичені ОСОБА_4 особисті кошти були нею витрачені (повністю або частково) на придбання квартири АДРЕСА_11 , у зв`язку з чим у відповідачки не могло залишитися достатніх коштів для придбання спірної квартири.
Договором дарування від 04 березня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Вегерою Н.Б. за реєстровим № 257, ОСОБА_4 (дарувальник) подарувала своєму синові ОСОБА_8 вказану квартиру у с. Зимна Вода. У тексті договору міститься таке пряме застереження: «квартира відчужується за згодою чоловіка, ОСОБА_3 , справжність підпису якого засвідчена приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу АРК Крим Темчиною Н. О. 18 лютого 2013 року за реєстровим № 223».
Наведена обставина має принципове правове значення. Відповідно до ч.1, 3 ст.65 СК України розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється за взаємною згодою, а для укладення договорів щодо відчуження такого майна, що підлягають нотаріальному посвідченню, необхідна письмова нотаріально засвідчена згода другого з подружжя. Нотаріус зобов`язаний перевірити наявність такої згоди і вправі посвідчити відповідний правочин лише за її наявності.
Отже, вимога нотаріуса про надання нотаріально засвідченої згоди ОСОБА_3 та безпосередньо надання ним такої згоди свідчать про одне: нотаріус і самі сторони розглядали квартиру у с. Зимна Вода як спільне сумісне майно подружжя. Тобто, ця квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти ОСОБА_4 .
Таким чином, твердження позивача про витрачання ОСОБА_4 особистих коштів на придбання квартири у с. Зимна Вода не відповідає дійсності та спростовується нотаріально засвідченою згодою самого позивача, яка є доказом визнання ним спільного характеру цього майна. Отже, підстав для висновку про те, що квартира в с.Зимна Вода була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 немає.

Представник позивача у відповіді на відзив стверджував, що розписки, складені російською мовою, є недопустимими доказами, оскільки відповідно до ч.1 ст.10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, а ч.1 ст.12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» встановлюють, що судочинство і діловодство в судах провадяться державною мовою. Суд не погоджується з цим твердженням з огляду на таке.
Наведені норми регулюють мову судочинства та діловодства – тобто порядок ведення судового процесу та оформлення процесуальних документів самим судом та учасниками провадження. Ці норми жодним чином не забороняють приватним особам складати між собою будь-які документи (розписки, листи, договори) іншою мовою. Законодавство України не містить норми, яка б встановлювала недопустимість доказу виключно на підставі того, що відповідний документ складений не державною мовою. Навпаки, відповідно до ст.10 Конституції України та ст.12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.
Стаття 10 Конституції України, на яку посилається позивач, містить і такий припис: в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Отже, ця норма фактично підтверджує право осіб використовувати іншу мову, зокрема у приватних відносинах.
Розписки, долучені відповідачем, є приватними документами, складеними громадянами між собою на підконтрольній Україні на той час (2000–2001 роки) території АРК Крим. Такі документи є письмовими доказами у розумінні ст.ст.76, 95 ЦПК України і підлягають оцінці судом на предмет їх належності, допустимості та достовірності у сукупності з іншими доказами. Суд відхиляє аргумент позивача про недопустимість розписок через мову їх складення як такий, що суперечить змісту чинного законодавства.
Щодо посилань позивача на неналежність розписок як засобу підтвердження правочину купівлі-продажу квартири/земельної ділянки з огляду на вимоги ст. 657 ЦК України про нотаріальну форму, суд зазначає, що розписки використовуються у справі не для підтвердження самого факту укладення договору купівлі-продажу (для цього долучені відповідні нотаріально посвідчені договори), а виключно для підтвердження факту отримання ОСОБА_4 відповідних грошових коштів від конкретних осіб. У цьому контексті вони є належними та допустимими письмовими доказами, які оцінюються у сукупності з договорами купівлі-продажу, показаннями свідка та іншими доказами у справі.

Суд відхиляє твердження представника позивача (з посиланням на ч.5 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII та рішення у справі № 359/9568/17) про недопустимість як доказу договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 23.10.2015р., складеного на тимчасово окупованій території АРК Крим, з таких підстав.
Припис ч.6 ст.11 Закону № 1207-VII встановлює, що будь-який правочин щодо нерухомого майна, вчинений з порушенням вимог цього Закону на тимчасово окупованій території, є недійсним. Зміст цієї норми стосується правочинів, предметом яких є нерухоме майно, розташоване на тимчасово окупованій території, – тобто таких угод, якими набуваються, передаються або обтяжуються права на цю нерухомість. На переконання суду, законодавець запроваджував цю норму для захисту від незаконного відчуження українського майна, яке розташоване на тимчасово окупованій території, а не для того, щоб нівелювати будь-яке цивільне документування, яке відбувалося на відповідній території.
Крім того, у цій справі договір купівлі-продажу від 23.10.2015р. використовується як доказ не права власності на нерухомість, розташовану на тимчасово окупованій території, і не правочину щодо такої нерухомості, а виключно для підтвердження факту отримання ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 5 200 000,00 рублів від відповідної особи. Отримання коштів є обставиною, яка підлягає доказуванню у цій справі, і наявність документа, що фіксує такий перехід коштів, є підставою для його дослідження судом незалежно від місця складення.
Справа № 359/9568/17, на яку посилається позивач, не є релевантною для вирішення цього спору, оскільки стосується принципово іншої ситуації: у ній предметом позову було визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території, та скасування державної реєстрації права власності. Тобто предметом спору слугував сам правочин щодо нерухомості на тимчасово окупованій території, а не документ як доказ факту отримання коштів. Застосування висновків з тієї справи до ситуації, що розглядається, є некоректним.
У даній справі суд керується принципом, відомим у міжнародному праві як «намібійський виняток», сформульованим Міжнародним судом ООН у Консультативному висновку у справі Намібії 1971 року та підтвердженим практикою Європейського суду з прав людини щодо ситуацій ефективного контролю на спірних територіях (справи проти Туреччини, Молдови, росії). Відповідно до цього принципу документи та правовідносини, що виникли на окупованій території, не можуть автоматично визнаватися недійсними, якщо таке визнання порушуватиме майнові та інші права осіб, які проживають на такій території. Відтак, суд оцінює договір купівлі-продажу від 23.10.2015р. у сукупності з іншими наявними у справі доказами.
Відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 11 грудня 2019 року відомостей про відчуження відповідачкою в 2015 році вказаної квартири не свідчить про те, що таке відчуження не відбулося, оскільки зумовлена незаконною анексією Автономної Республіки Крим російською федерацією в 2014 році, запровадженням на тимчасово окупованій території окупаційної реєстраційної системи, яка функціонує відокремлено від Державного реєстру речових прав на нерухоме майно України. 
Відповідно, правочини з нерухомістю, вчинені на тимчасово окупованій території після 2014 року та зареєстровані в окупаційній системі, жодним чином не відображаються у ДРРП України – незалежно від того, чи є такі правочини дійсними чи ні з точки зору різних правопорядків.

Суд враховує мету придбання спірної квартири. Вважає, що квартира купувалася відповідачкою виключно з метою забезпечення житлом свого сина ОСОБА_8 та його сім`ї, а не з метою сумісного проживання з позивачем або іншою метою, що охоплювалася б їхніми подружніми відносинами. Ця обставина підтверджується: довідкою ОСББ «Житловий комплекс на Липинського, 28» № 29/7 від 29.07.2019р., якою засвідчено, що у квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_8 (син), ОСОБА_9 (невістка), ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (онуки) – з моменту здачі будинку в експлуатацію; показаннями свідка ОСОБА_13 , яка підтвердила зазначені обставини; відсутністю у справі будь-яких доказів того, що позивач ОСОБА_3 будь-коли проживав або мав намір проживати у спірній квартирі.
Відповідно, мета набуття майна не відповідає критерію спільної подружньої власності.
Щодо доходів позивача та його участі у набутті майна, суд враховує те, що реєстрація позивача як фізичної особи-підприємця, за відсутності офіційних даних про його прибутки від підприємницької діяльності, засвідчує лише сам факт державної реєстрації особи як підприємця.
Згідно ж бухгалтерської довідки від 06.08.2019р. розмір офіційної заробітної плати ОСОБА_3 на посаді директора ТОВ «Дружба-Чайка» у 2015–2018 роках становив 11 400,00 рублів на місяць, що за офіційним курсом НБУ за 2015 рік відповідало приблизно 4 126,00 грн. на місяць. Такий рівень доходів є очевидно недостатнім для накопичення коштів в обсязі, необхідному для придбання квартири вартістю близько 1 983 150,00 гривень.
Таким чином, посилання позивача на статус фізичної особи-підприємця як на підтвердження можливості участі у формуванні коштів для придбання спірної квартири є бездоказовим припущенням. Не спростовує доводів відповідача щодо особистого характеру джерела походження коштів відповідача для придбання спірної квартири.
Придбання квартири за особисті кошти відповідачки підтвердила допитана судом в режимі відеоконференції з приміщення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області свідок ОСОБА_13 , 1962 р. н., яка проживає за адресою: АДРЕСА_15 , та є матір`ю дружини сина ОСОБА_4 .
Свідок показала, що їй відомо про те, що відповідачка ОСОБА_4 тривалий час збирала кошти для того, щоб придбати квартиру синові ОСОБА_14 та його сім`ї (дружині ОСОБА_9 та двом малолітнім дітям). Свідок підтвердила, що у придбаній квартирі по АДРЕСА_16 проживає її донька разом із сином відповідачки ОСОБА_14 та дітьми з моменту здачі будинку в експлуатацію; ОСОБА_3 ніколи не проживав у цій квартирі, ніколи не висловлював наміру переїхати до м. Львова та не цікавився цим житлом.
Свідок також показала, що зі слів доньки їй відомо, що ОСОБА_3 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, значних доходів до сімейного бюджету не приносив, і що саме відповідачка ОСОБА_4 є основним джерелом фінансового забезпечення сім`ї впродовж усього часу перебування у шлюбі.
Крім того, свідок повідомила, що ОСОБА_3 не долучався також і до ремонту зазначеної квартири, який, зі слів свідка, здійснювався переважно за кошти сина відповідачки ОСОБА_14 , відповідачки ОСОБА_4 та самої ОСОБА_13 . За поясненнями свідка, нею було надано на ремонт квартири кошти в орієнтовному еквіваленті 10 000 доларів США, а в подальшому вона ще неодноразово надавала додаткові кошти.
Такі показання спідка є послідовні та узгоджені з іншими доказами у справі.
Суд також звертає увагу на те, що в ході розгляду справи представниками сторін наводились й інші аргументи, зокрема щодо обставин укладення кредитного та іпотечного договорів від 18 червня 2004 р. стосовно квартири АДРЕСА_14 , а також щодо обставин відчуження автомобіля марки Citroen C4 2013 року. Суд враховує ці аргументи, проте не вважає за необхідне надавати на кожен з них окрему розгорнуту відповідь у мотивувальній частині рішення. Ці обставини не спростовують встановлених судом висновків щодо особистого характеру коштів, витрачених ОСОБА_4 на придбання спірної квартири у 2015–2016 роках.
За наведених обставин суд доходить висновку, що відповідачкою ОСОБА_4 належним чином спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно. Сукупність зібраних у справі доказів – письмових, показань свідка, підтверджує, що квартира АДРЕСА_2 придбана виключно за особисті кошти ОСОБА_4 , накопичені нею від відчуження належного їй на праві особистої приватної власності майна, і є її особистою приватною власністю відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України.
Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що підстави для поділу спірної квартири як спільного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 її частку відсутні. Позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про проділ спільного майна подружжя та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 25 травня 2026 року.

  Суддя	  	 Н.  Л.  Луців-Шумська