печерський районний суд міста києва

Справа № 757/41953/25-ц 
пр. № 2-5204/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
представника позивача - Рєпкіна Н.І. ,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - Бабенка Ю.С. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), поданий в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації як орган опіки та піклування про забезпечення повернення малолітньої дитини,

УСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі.
Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в рамках положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (у редакції постанови КМУ від 25 березня 2025 року № 338), звернулося до суду із позовом, в інтересах ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 , в якому просили визнати незаконним переміщення та подальше утримування відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ухвалити рішення про повернення малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до місця постійного проживання в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 повернути малолітню дитину ОСОБА_5 до місця постійного проживання в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 10-ти днів з дати виготовлення повного тексту рішення; якщо відповідач ОСОБА_2 не поверне у встановлений строк малолітню дитину ОСОБА_5 в Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, відібрати дитину ОСОБА_5 та передати батьку ОСОБА_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4, для забезпечення повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що малолітня дитина ОСОБА_5 , батьками якої є позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 , з моменту народження постійно проживала на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії (м. Брайтон), 
Після розірвання відносин між батьками, за заявою позивача було розпочато провадження щодо піклування про дитину. Позивач вказує, що 09 грудня 2024 року судом у справах дітей та сім`ї у Сассексі Брайтоні було видано наказ про домовленості щодо дитини, згідно якого суд Англії та Уельсу має юрисдикцію по відношенню до дитини стосовно того що її постійне місце проживання знаходиться під юрисдикцією Англії та Уельсу.
Як зазначає позивач, відповідач раніше заявляла в Суді про намір поїхати з дитиною до Кракова (Польща) для зустрічі з родиною, проте суд відмовив їй у цьому проханні, беручи до уваги близькість Кракова до кордону з Україною та очевидний ризик викрадення дитини. Натомість у лютому 2025 року відповідач перестала приводити дитину в дитячий садок, у зв`язку із чим його працівниками було повідомлено про це службу у справах дітей.
У квітні 2025 року офіцером поліції було повідомлено позивача про те, що ОСОБА_5 (ОСОБА_5) була незаконно вивезена із Сполученого королівства Англії і вважається викраденою, повідомила що дитину було вивезено в Україну.
Позивач зазначає, що управлінням судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Киів) неодноразово направляло на адресу, за якою проживає відповідач у м. Києві, повідомлення про наявність заяви позивача про повернення дитини до її постійного місця проживання, а також запропоновано з`явитися до Управління.
Проте позивач ніяким чином не відреагувала на вказану заяву позивача та листи Управління.
У зв`язку із наведеним, позивач вважає, що відповідач одноосібно в порушення батьківських прав позивача прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання. Своїми діями, зокрема, не повертаючи дитину до постійного місця проживання в Сполучене Королівство, відповідач порушує право на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дитини.
Таким чином,позивач просить визнати переміщення та подальше утримування дитини на території України незаконним і зобов`язати відповідача негайно повернути дитину до місця її постійного проживання в Сполученому Королівстві. 
За таких обставин позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом.
Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Бабенко Ю. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову, посилаючись на те що переміщення відповідача до Великої Британії 31 березня 2022 року носило виключно вимушений та тимчасовий характер через повномасштабну збройну агресію РФ та було здійснене в межах програми «Homes for Ukraine». ІНФОРМАЦІЯ_3 у відповідача народилась дитина, батьком якої є позивач. Проте, відповідач ніколи не мала наміру залишатися в Британії на постійній основі: не оформлювала статусу резидента, не інтегрувала дитину в місцеве середовище, не реєструвала її в британських навчальних чи медичних закладах на постійній основі, а навпаки повернулася до України 20 лютого 2025 року, щойно ситуація в країні почала стабілізуватися, зменшилися масштабні ракетні атаки, а в суспільстві зросли очікування про можливе закінчення війни. Крім того, сторона відповідача звертає увагу на те, що віза по якій відповідач перебувала на території Великобританії закінчувалася 31 березня 2025 року. Усі обставини в сукупності свідчать про тимчасовість перебування за кордоном, зумовлену війною, та чіткий намір матері повернутися додому разом із дитиною.
Разом з тим, відповідач стверджує, що батько дитини ОСОБА_4 не здійснював постійного та ефективного піклування щодо своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 . Він не брав участі у щоденному догляді, вихованні, розвитку та забезпеченні безпеки дитини, не проводив з нею часу, не створював емоційного зв`язку та повністю поклав усі обов`язки на матір. Після 29 травня 2023 року, дати коли позивач та відповідач розійшлися, батько самоусунувся від життя доньки, останній раз бачив її 14 лютого 2024 року, не сплачував аліменти, вчиняв домашнє насильство (що підтверджено рішенням британського суду від 09 вересня 2023 року про видачу обмежувального припису) та має стійку наркотичну залежність, а відтак така поведінка повністю виключає можливість передачі дитини батькові.
Крім того, відповідач заперечувала наявність рішення британського суду, на яке посилається позивач, яке б обмежувало право відповідача на переміщення разом з дитино закордон, натомість зазначала, що у рішенні суду у справах сім`ї в Сассексі-Брайтоні від 04 жовтня 2024 року вказано, що суд закликав сторони досягти згоди щодо прохання матері про відпочинок з дитиною без необхідної згоди, а також те, що місце проживання дитини фактично визначено з матір`ю.
Таким чином, враховуючи, що: виїзд з України був тимчасовим, мати не планувала залишатися у Британії надовго, перетин кордону був цілком законним та ніяким чином не може трактуватися як викрадення; дитина не встигла прижитися у Великобританії, натомість в Україні вона повністю адаптована до умов, перебуває у звичній обстановці, має стійкі зв`язки, відвідує гуртки, навчання, отримує медичний догляд тощо; батько ефективно не реалізовував право піклування про дитину до моменту виїзду в Україну, не проживав постійно із дитиною; дитина не почувається безпечно з батьком, їхній психоемоційний зв`язок не налагоджений, спілкування з батьком негативно впливає на психологічний стан дитини, батько вчиняв домашнє насильство над матір`ю, що прямо вказує на небезпечність проживання з ним малолітньої дитини, яка в силу свого віку вже перебуває у вразливому стані, сторона відповідача вважає позовні вимоги ОСОБА_4 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Разом з тим зазначили, що задоволення позову та повернення дитини до батька буде прямо суперечити найкращим інтересам дитини, більш того може поставити в небезпеку її життя та здоров`я.
У відповідь на відзив, позивач заперечував стосовно доводів відповідача, посилаючись на те, що твердження про примусовий та виключно тимчасовий характер проживання відповідача та дитини у Великій Британії є неправдивими. Переїзд відповідав заздалегідь обговореним спільним планам сім`ї щодо постійного життя в Британії, що підтверджується текстовими повідомленнями, спонсорством візи, орендою будинку, знайомством з родиною позивача та намірами створити спільну сім`ю. Оформлення паспорта дитини як громадянки Британії, інтеграція в місцеве середовище та відвідування садка спростовують версію про «тимчасовість».
Позивач категорично заперечує, що не здійснював постійного та ефективного піклування за дитиною. Він постійно проживав разом з ОСОБА_5 (ОСОБА_5) та матір`ю, брав участь у щоденному догляді, забезпечував матеріально, гуляв, розвивав та робив усе для її благополуччя. Твердження про самоусунення та останній контакт 14 лютого 2024 року також спростовуються доказами, контакти блокувала саме відповідач.
Позивач заперечує звинувачення в домашньому насильстві (фізичному, емоційному чи сексуальному). Ці твердження є необґрунтованими, непідтвердженими реальними доказами (медичними висновками, поліцейськими протоколами) та спростовуються відсутністю кримінальних проваджень і рішеннями судів. Позивач стверджує, що ніколи не вчиняв насильства щодо матері чи дитини.
Позивач також заперечує наявність стійкої наркотичної залежності. Надані тести є хибно негативними або розбавленими, а лабораторні аналізи (зокрема волосся) підтверджують відсутність систематичного вживання.
Узагальнюючи, позивач вважає, що повернення дитини до Великої Британії відповідає її найкращим інтересам, оскільки там вона має стабільне, безпечне середовище, знайоме оточення, медичну допомогу та умови для гармонійного розвитку. Усі доводи відповідача є необґрунтованими, суперечать доказам у справі та спрямовані на штучне розірвання зв`язку дитини з батьком, а задоволення позову є таким, що захищає права та інтереси малолітньої ОСОБА_5 .
Представник відповідача подав письмові пояснення, у яких заперечив доводи позивача щодо характеру стосунків та обставин виїзду до Великої Британії. Як вбачається, знайомство сторін 12 вересня 2021 року в Болгарії носило романтичний, але тимчасовий характер, а виїзд відповідача відбувся через туристичну візу і став вимушеним лише через повномасштабне вторгнення РФ в Україну. Крім того, наявність британського паспорта дитини не свідчить про плани на постійне проживання, оскільки документ оформлювався в умовах війни для тимчасового захисту, а дитина зберігає українське громадянство та постійно проживає в Україні. Поряд з цим, сторона відповідача наголошувала, що позивач не здійснював реального фінансового забезпечення відповідача, оскільки вона самостійно покривала всі витрати на оренду, комунальні послуги та утримання дитини. Звинувачення в домашньому насильстві є обґрунтованими, оскільки факти фізичного, емоційного та сексуального насильства підтверджені рішенням британського суду від 09 вересня 2023 року про обмежувальний припис. Щодо інтеграції дитини, представник вказував, що її перебування в Британії було тимчасовим, тоді як наразі Ембер (ОСОБА_5) повністю адаптувалася в Україні, відвідує садок, має стабільне безпечне середовище та соціальні зв`язки, що повністю відповідає її найвищим інтересам.
Від третьої особи до суду надійшов висновок, згідно якого Комісією було встановлено, що батько дитини, ОСОБА_4 та мати ОСОБА_2 перебували в стосунках без реєстрації шлюбу. Проживали у Великій Британії, куди ОСОБА_2 поїхала 31 березня 2022 року після початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну за програмою захисту. Приймаючою стороною ОСОБА_2 у Великій Британії був ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 у них родилася донька, ОСОБА_5 . Батько дитини, ОСОБА_4 , є громадянином Болгарії. Мати, ОСОБА_2 , та дитина, ОСОБА_5 , є громадянами України. У лютому 2025 року ОСОБА_2 разом з дитиною повернулися до України, постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 , де для дитини створено всі належні умови для проживання та гармонійного розвитку. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад № 501 м. Києва. На засіданні комісії була присутня мати, ОСОБА_2 , яка повідомила, що вона заперечує щодо повернення дитини до Великої Британії, вважає постійним місце проживання дитини разом з нею в Україні, де для неї створені належні умови для проживання та розвитку. Крім того, батько дитини, ОСОБА_4 , з народження дитини не брав участі у догляді, не надавав жодної допомоги у піклуванні, матеріально не допомагав, вчиняв психологічне та фізичне насильство. 09 серпня 2023 року сімейний суд в м. Гастінг видав обмежувальний припис батьку, ОСОБА_4 , як особі, яка вчиняє насильство в сім`ї. На засіданні комісії був присутній представник батька, ОСОБА_4 , головний спеціаліст центрального відділу судової роботи Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Репкін Н.І., який підтримав позовні вимоги батька. Приймаючи до уваги зазначене вище, Комісією було визнано недоцільним повернення малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північній Ірландії, у зв`язку із відсутністю будь-яких правових підстав.
ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.
29 серпня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 11 вересня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
15 вересня 2025 року ухвалою суду залишено позовну заяву без руху.
03 жовтня 2025 року представник позивача подав до суду заяву про усунення недоліків. 
06 жовтня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
05 листопада 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
04 грудня 2025 року від відповідача через Електронний суд надійшло клопотання про приєднання доказів.
04 грудня 2025 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування присутніх представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про долучення письмових пояснень, клопотання представника відповідача про приєднання доказів до матеріалів справи.
16 січня 2026 року від представника відповідача через Електронний суд надійшли письмові пояснення, клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.
22 січня 2026 року від представника позивача через Електронний суд надійшло клопотання про долучення доказів. 
13 лютого 2026 року від представника позивача через Електроний суд надійшла відповідь на пояснення відповідача.
18 лютого 2026 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування.
19 березня 2026 року через Електронний суд від третьої особи надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про повернення дитини.
30 березня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представника позивача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рєпкін Н.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник Бабенко Ю.С. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, посилаючись на те, що задоволення позову та повернення дитини до батька буде прямо суперечити найкращим інтересам дитини, більш того може поставити в небезпеку її життя та здоров`я.
Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в засідання не з`явився, направив на адресу суду висновок про недоцільність повернення малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північній Ірландії.
Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення сторони відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в стосунках без реєстрації шлюбу.
ОСОБА_4 є громадянином Болгарії, а ОСОБА_2 є громадянкою України.
31 березня 2022 року ОСОБА_2 переїхала з України у Велику Британію після початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну по програмі «Homes for Ucraine», відповідно до умов якої спонсори запрошували до себе біженців з України. Спонсором ОСОБА_2 по вищезгаданій програмі став ОСОБА_4 . За даною спонсорською програмою право на проживання у Великій Британії надавався строком до 3 років, тобто у випадку відповідача до 31 березня 2025 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у лікарні королівського графства Сассекс, Брайтон, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народилася дитина - ОСОБА_5 /а.с. 10/.
19 грудня 2023 року Посольством України у Сполучному Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії було видано довідку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженці міста Брайтон і Гоув про те, що згідно з рішенням Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії від 19 грудня 2023 року вона набула громадянства України на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України, зазначена особа є громадянкою України з 06 січня 2023 року /т.І, а.с. 166/.
26 травня 2023 року ОСОБА_17 зверталася до органів поліції із заявою про домашнє насильство з боку позивача ОСОБА_4 .
Судом встановлено, що в свою чергу не заперечується сторонами, 29 травня 2023 року позивач та відповідач стали проживати окремо, у зв`язку із постійними конфліктами.
09 серпня 2023 року сімейний суд в м. Гастінгс видав наказ, яким заборонив ОСОБА_4 залякувати, переслідувати, телефонувати, надсилати повідомлення та будь-яким чином контактувати з ОСОБА_20 та їх спільною дитиною.
19 березня 2024 року ОСОБА_2 віддала дитину у садочок « Уіш Парк Хоув Дей Норсері енд Пріскул », у який дитина була поставлена на облік відвідувань з 19 березня 2024 року по 06 лютого 2025 року, що підтверджується відповіддю Відділу з питань конфіденційності «Брайт Хорайзнс Фемілі Солюшнс» на запит ОСОБА_4 стосовно відвідування дитиною дитячого садка « Уіш Парк Хоув Дей Норсері енд Пріскул » /т.І, а.с. 12/.
Як вбачається, ОСОБА_2 зверталася до Служби з питань виплати аліментів на дітей, проте 26 листопада 2024 року Службою з питань виплати аліментів на дітей було прийнято рішення, що з 11 червня 2024 року пан ОСОБА_4 не зобов`язаний виплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини ОСОБА_5 , оскільки пан ОСОБА_4 отримує валовий тижневий дохід менше 7,00 фунтів стерлінгів /т.І, а.с. 138-139/. 
В кінці лютого 2025 року ОСОБА_2 разом з дитиною покинули Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії та повернулися в Україну, постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 , де для дитини створено всі належні умови для проживання та гармонійного розвитку.
29 квітня 2025 року ОСОБА_4 звернувся із заявою до Міжнародного центру з питань викрадення дітей та контакту з ICACU, про повернення дитини ОСОБА_5 , вказуючи на те, що йому стало відомо про незаконне вивезення її з Сполученого Королівства матір`ю дитини /т.І, а.с.14-28/.
У Департаменті превентивної діяльності Національної поліції України було опрацьовано листи Міністерства юстиції України від 28 травня 2025 року № 45206/85958-30-25/12.4.1 та від 20 червня 2025 року № 88130/104321-30-25/12.2 за зверненням громадянина Республіки Болгарія ОСОБА_4 про сприяння у поверненні з України на територію Королівства Великобританії його малолітньої доньки ОСОБА_5 , у результаті чого було повідомлено про те, що мати дитини ОСОБА_2 разом з донькою - ОСОБА_5 та бабусею дитини ОСОБА_23 проживають за адесою: АДРЕСА_2 , а.с. 34/.
Відповідно до довідок від 20 березня 2025 року за №№ 3004-5003635705, 3004-5003635682 про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 та фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 /т.І, а.с. 163/.
З довідки № 51 від 15 жовтня 2025 року, виданої ДНЗ № 501 Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_24 , вбачається, що вона дійсно відвідує дошкільний навчальний заклад № 501 компенсуючого типу, спеціального типу для дітей з порушенням зору та числиться у складі першої молодшої групи «Проліски» з 01 вересня 2025 року по теперішній час /т.І, а.с. 167/.
Разом з тим, ОСОБА_17 було укладено декларацію № 001-КА58-ЕЕ10 в інтересах ОСОБА_24 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу /т.І, а.с. 165/.
Згідно з актом обстеження умов проживання дитини від 28 березня 2025 року, умови проживання гарні /т.І, а.с. 161-162/.
Комісією органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації було розглянуто питання про повернення дитини - ОСОБА_5 до місця постійного проживання у Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії, за результатом розгляду якого комісія вважає недоцільним повернення дитини у зв`язку із відсутністю будь-яких правових підстав.
IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін
Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року (далі - Конвенція).
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.
Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. 
Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20).
Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику»(стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.
Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень, суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107).
Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дошкільного навчального закладу - садку, відвідування різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15.
Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
Враховуючи вищенаведене, суд, всебічно дослідивши матеріали справи, доводи та докази сторін, а також висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації дійшов до висновку про необґрунтованість позову, з огляду на таке.
Зокрема, доводи позивача щодо заздалегідь запланованого постійного проживання дитини у Великій Британії, його піклування про матір дитини та саму дитину, відсутності насильства та наркотичної залежності суд вважає недоведеними, оскільки вони були спростовані доказами, зокрема рішенням британського суду про видачу обмежувального припису, ухваленого у зв`язку із застосуванням ним по відношенню до відповідача домашнього насильства, а також доказами відсутності матеріальної допомоги по утриманню дитини.
Натомість суд бере до уваги обґрунтовану позицію відповідача про вимушений і тимчасовий характер переїзду через повномасштабну збройну агресію РФ у межах програми «Homes for Ukraine», а також факт її повернення до України вкінці лютого 2025 року.
Як вбачається, на момент розгляду справи малолітня ОСОБА_5 , громадянка України, вже понад 15 місяців постійно проживає в Україні, успішно адаптувалася до соціального середовища, відвідує дитячий садок № 501 у м. Києві, має стабільні та безпечні умови проживання, повноцінний медичний нагляд і міцний емоційний зв`язок з матір`ю та бабусею, а відтак повернення дитини до Великої Британії створить для неї значний психологічний стрес, порушить стабільність розвитку та суперечитиме її найвищим інтересам, положенням Гаазької конвенції 1980 року та законодавству України.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про повернення малолітньої дитини - ОСОБА_5 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, у повному обсязі. 
Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), поданий в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації як орган опіки та піклування про забезпечення повернення малолітньої дитини, залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Суддя І. В. Литвинова