Ухвала

23 червня 2026 року
м. Київ

справа № 213/5220/25
провадження № 61-8115ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Криворізького національного університету про стягнення частини заробітної плати та недоотриманих відпускних,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Криворізького національного університету про стягнення заробітної плати за період липень 2016-липень 2025 року у сумі 5 331,83 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

17 червня 2026 року ОСОБА_1 подала через Електронний суд до Верховного Суду касаційну скаргу рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Таким чином, ціна позову у цій справі становить 5 331,83 грн і не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

У касаційній скарзі вказується, що потрібно відкрити касаційне провадження підставі підпунктів «а», «в» та «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України). Справа порушує проблему, яка виходить далеко за межі індивідуального трудового спору між сторонами та стосується загальних засад судового захисту права працівника на оплату праці. У цій справі суди фактично застосували правову конструкцію, відповідно до якої працівник для стягнення невиплаченої заробітної плати повинен довести не лише виникнення права на відповідні виплати та факт їх невиплати, а й існування окремого «права на стягнення» такої заробітної плати. Справа порушує питання про межі предмета доказування у трудових спорах, розподіл тягаря доказування між працівником і роботодавцем, а також допустимість відмови у судовому захисті права на оплату праці без встановлення юридичних фактів, що спростовують або припиняють таке право обставин виникає необхідність формування Верховним Судом єдиного правового висновку щодо: меж предмета доказування у спорах про стягнення заробітної плати; розподілу тягаря доказування у таких спорах; правових наслідків відсутності актів, що підтверджують припинення виплати складових заробітної плати; допустимості відмови у позові з мотивів недоведеності «права на стягнення», яке не передбачене законодавством. Справа стосується забезпечення гарантій, передбачених статтями 97 та 103 КЗпП України, і має значення для широкого кола працівників та роботодавців, а не лише для учасників даного спору. Оскаржувані рішення фактично допускають можливість припинення роботодавцем виплати складових заробітної плати без видання відповідного акта, без зміни умов оплати праці у встановленому законом порядку та без обов`язку доводити законність такого припинення у суді. Проте особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес і в чому проявляється виняткове значення для неї цієї справи, чому суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для позивача, що суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що ВерховнийСуд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Криворізького національного університету про стягнення частини заробітної плати та недоотриманих відпускних.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  В. І. Крат

І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков