Справа № 331/2841/26
Провадження № 2/331/2943/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року місто Запоріжжя
Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Каретник Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Данилевської О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,
В С Т А Н О В И В:
ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.
На обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що 11.03.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №5376545 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 25000,00 грн. строком на 360 днів. 
Кредитодавець свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав кредит в розмірі 25000,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку позичальника. Пунктом 1.4.1 договору передбачено стандартну проценту ставку, яка становить 0,95% в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору.
Станом на сьогоднішній день строк повернення грошових коштів за договором настав, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість.
30.10.2025 було укладено договір №30/10/2025, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №5376545. 
Таким чином, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» наділено правом вимоги до відповідача за договором №5376545. 
Загальний розмір заборгованості за договором №5376545 від 11.03.2025, що підлягає стягненню з відповідача, станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості становить 119672,80 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 24999,99 грн., заборгованість за нарахованими процентами первісним кредитором – 52010,31 грн., нараховані проценти ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за 127 календарних днів -30162,50 грн., штрафні санкції – 12500,00 грн.
На підставі викладеного, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за договором №5376545 від 11.03.2025 у розмірі 119672,80 грн., понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2662,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Ухвалою судді Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 03.04.2026 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом, призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням сторін та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
У відповідь на вказану ухвалу АТ «Універсал Банк» 17.04.2026 надіслало до суду лист про надання інформації, відповідно до якого на ім`я ОСОБА_1 дійсно було емітовано платіжну картку № НОМЕР_1 . Крім того, до цього листа долучено виписку про рух грошових коштів по рахунку, відкритому до платіжної картки № НОМЕР_1 , за 11.03.2025.
20.04.2026 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Кірюшина А.А. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив вимоги позивача задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 30143,53 та стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати. У вказаному відзиві представник відповідача, не оспорюючи факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, посилався нанесправедливість розміру заявлених до стягнення відсотків. Зокрема, він вказав, що стягнення відсотків в розмірі 82172,81 грн. є завищеними, а умови договору про їх нарахування є несправедливими. Відповідачем на користь первісного кредитора було сплачено грошові кошти в сумі 5135,53 грн. Позивач не був безпосереднім позичальником за договором споживчого кредиту, право вимоги до нього перейшло на підставі договору факторингу, зі змісту якого вбачається, що загальна сума прав вимоги, яка відступалась за договором, складала 61781311,37 грн., а ціна продажу за договором, яку він фактично сплатив, склала лише 4552371,37 грн. (п. 3.2., 3.2. договору факторингу). При цьому, вартість фінансування відступлення права вимоги за кредитним договором із сумою заборгованості в 89510,30 грн. складає лише 6700 грн., тобто, дисконт придбання права вимоги складає більше ніж 93%. Тобто, безпосередньо позивач значних фінансових затрат за вказаним договором споживчого кредитування не поніс, а відтак стягнення відсотків у визначеному судом розмірі не поставить його у скрутне матеріальне становище, не призведе до суттєвого порушення його майнових прав. За таких обставин, у суду є усі підстави дійти до висновку про необхідність зменшення відсотків, які підлягають стягненню, та визначити відсотки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 23434,53 грн., що дозволить позивачу отримати прибуток, який більше ніж у 3,5 рази перевищує суму витрачених на придбання права вимоги коштів.
Також представник відповідача навів такий розрахунок відсотків за користування кредитом (у розмірі подвійної облікової ставки НБУ). Вихідні дані для розрахунку: сума заборгованості: 24999,00 грн., період нарахування: з 11.03.2025 по 06.03.2026, загальна кількість днів: 361 день. Деталізація розрахунку по періодах: період з 11.03.2025 по 13.03.2025 (3 дні), подвійна облікова ставка: 24% (12% * 2), розрахунок: 24999 * 3 * 0,24 / 365 = 49,31 грн.; період з 14.03.2025 по 24.04.2025 (42 дні), подвійна облікова ставка: 23% (11,5% * 2), розрахунок: 24999 * 42 * 0,23 / 365 = 661,62 грн.; період з 25.04.2025 по 12.06.2025 (49 днів), подвійна облікова ставка: 22% (11% * 2), розрахунок: 24999 * 49 * 0,22 / 365 = 738,46 грн.; період з 13.06.2025 по 24.07.2025 (42 дні), подвійна облікова ставка: 21% (10,5% * 2) розрахунок: 24999 * 42 * 0,21 / 365 = 604,08 грн.; період з 25.07.2025 по 31.12.2025 (160 днів), подвійна облікова ставка: 20% (10% * 2) розрахунок: 24999 * 160 * 0,20 / 365 = 2 191,69 грн.; період з 01.01.2026 по 06.03.2026 (65 днів) подвійна облікова ставка: 20% (10% * 2) розрахунок: 24999 * 65 * 0,20 / 365 = 890,37 грн. Загальна сума нарахованих відсотків: 5135,53 грн., загальна сума до стягнення (тіло кредиту + відсотки): 30134,53 грн. 
Таким чином, за твердженням представника відповідача, у разі, якщо суд визнає доведеним факти укладення кредитного договору, передання грошових коштів, набуття позивачем права вимоги за кредитним договором та той факт, що відповідач допустив неналежне виконання умов договору щодо повернення кредитних коштів, що призвело до порушення майнових прав позивача, виходячи із засад розумності та справедливості, має задовольнити позовні вимоги частково і стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка становить 30134,53 грн., яка складається із: тіла кредиту – 24999,00 грн.; відсотків за користування кредитними коштами – 5 135,53 грн.
Також представник відповідача зазначив щодо неможливості стягнення з відповідача штрафних санкцій за кредитним договором в сумі 12500 грн., оскільки це є порушенням приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» та п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Крім того представник відповідача заперечував проти стягнення з відповідача витрат на правову професійну допомогу у розмірі 10000 грн., оскільки така сума значно завищена та не відповідає складності справи.
23.04.2026 представником позивача надана відповідь на відзив, у якій він вказав, що кредитний договір, укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем, повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, нормативно-правове регулювання укладання електронного кредитного договору та процедура укладання електронного кредитного договору детально описана позивачем в позовній заяві. Відповідач має примірник оригіналу кредитного договору та паспорту споживчого кредиту.
Щодо перерахування коштів та розрахунків представник позивача зазначив, що переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_2 , яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту, та підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «Універсальні платіжні рішення». Зарахування кредитних коштів на платіжну карту Відповідача відбулось через платіжну систему iPay.ua на підставі укладеного Договору ФК-П-19/03-01 про організацію переказу коштів від 12.03.2019 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення». ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, внесене в державний реєстр фінансових установ та отримало Ліцензію Національного банка України. За інформацією ТОВ «Універсальні платіжні рішення» відповідно до зазначеного договору № 5376545 від 11.03.2025 було успішно перераховано грошові кошти у сумі 25000 грн. на платіжну карту № НОМЕР_2 . Кредитні кошти відповідачу перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію, та у спосіб, обумовлений умовами кредитного договору, на банківську картку НОМЕР_2 , що повною мірою відповідає вимогам чинного законодавства.
Сума заборгованості за договором розрахована відповідно до розрахунку заборгованості від ТОВ «Лінеура Україна». 
Укладаючи кредитний договір, сторони передбачили нарахування процентів на певних умовах. У період з 11.03.2025 по 30.10.2025 відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора в розмірі 3 384,31 грн., які спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0,01 грн. та на оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 3384,30 грн. Детальний розрахунок заборгованості та оплат, здійснених відповідачем, зазначений в розрахунку заборгованості, що є невід`ємним додатком до позовної заяви.
В даній справі, на переконання представника позивача, окремої уваги потребує пункт 1.1. Договору факторингу № 30/10/2025 від 30.10.2025. За цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги , настав або виникне в майбутньому строк виконання зобов`язань за якою до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.
Відповідно до п. 1.3 Договору № 5376545 строк кредиту 360 днів: з 11.03.2025 по 06.03.2026. Станом на дату укладання договору факторингу від 30.10.2025 №30/10/2025, строк дії договору № 5376545 від 11.03.2025 не закінчився. А тому в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»,у період з 31.10.2025 по 06.03.2026 (127 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою у сумі 30162,50 грн.: 24999,99 грн. * 0,95% = 237,5 грн.*127 календарних дні = 30 162,50 грн.
У даному випадку, за твердженням представника позивача, проценти нараховано у межах погодженого строку надання кредиту, зазначеного в п. 1.3. Договору № 5376545 від 11.03.2025, а тому заборгованість з нарахованих процентів за користування грошовими коштами підлягає стягненню з відповідача у сумі 82172,81 грн. (нараховані первісним кредитором проценти у сумі 52010,31 грн., нараховані ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» проценти у сумі 30162,50 грн.). 
Посилання відповідача на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року № 902/417/18 представник позивача вважає помилковим, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, умов кредитного договору, Закону України «Про споживче кредитування», що не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Щодо доводів відповідача про застосування положення ч.1 ст.1048, ч.ч.1, 3 ст.1054 ЦК України, за якими проценти повинні бути нараховані на рівні облікової ставки НБУ, представник відповідача зазначив, що в даному випадку п 1.4.1. Договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 0,95%, що не перевищує 1% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3. Договору. Наведені норми права та обставини справи не дають підстав для зменшення розміру відсотків, встановлених кредитним договором, з урахуванням застосування до них розміру, визначеного Законом України «Про споживче кредитування». У даному випадку сторонами правовідносин погоджено у належній формі строк кредитування, а нарахування здійснено відповідно до погодженого строку, нараховані відсотки не носять штрафного характеру, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту – процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.
Щодо правомірності нарахування та стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу) представник позивача зазначив, що у листі-роз`ясненні НБУ № 14-0004/12907 від 19.02.2024 щодо виконання окремих вимог Закону № 3498-IX зазначено, зокрема, що положення пункту 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про споживче кредитування не застосовуються до договорів споживчого кредиту, які укладатимуться після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом № 3498-IX. Тобто, до договорів споживчого кредиту, укладених після 24.01.2024 не застосовуються положення щодо звільнення споживача від неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит. А тому, нарахування та стягнення неустойки (штрафу, пені) за договорами, укладеними з 24.01.2024, є обґрунтованим та правомірним. 
Оскільки у даному випадку договір № 5376545 про надання коштів на умовах споживчого кредиту між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено 11.03.2025, після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом № 3498-IX (тобто після 24.01.2024), тому вимога позивача про стягнення штрафних санкцій в сумі 12500 грн. є законною та обґрунтованою.
Щодо правомірності факторингу та повідомлення про відступлення прав вимоги, то відповідача належним чином повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором, крім того, згідно з вимогами законодавства заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника.
Щодо подання доказів та розрахунку судових витрат представник позивача вказав, що ним долучено належні та допустимі докази на підтвердження понесення цих витрат. 
Таким чином, оскільки факт укладення кредитного договору та наявності права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором беззаперечно доведено належними та допустимими доказами, тому представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, але у позовній заяві та відповіді на відзив зазначив клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідач та її представник у судове засідання також не з`явилися, але від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він просив позовні вимоги задовольнити в обсязі, вказаному у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, у зв`язку з таким.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що 11.03.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №5376545 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації позичальника на веб-сайті в мережі Інтернет https://credit7.ua/ та підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором 17706.
Відповідно до п.1.1. договору його укладання здійснюється сторонами за допомогою ІКС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Вебсайт або Мобільний за стосунок «Credit7». Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході Клієнта в Особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. При цьому Клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Вебсайту/ІКС Товариства.
На умовах, встановлених Договором, Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тип кредиту – кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 25000,00 грн., строк кредитування: 360 днів, періодичність платежів – кожні 15 днів (п.1.2, п.1.3 договору).
Відповідно до п.1.2.1 договору за взаємною згодою сторін сума кредиту може бути збільшена, про що сторонами укладається Додатковий договір. При цьому сторони погодили, що збільшення суми кредиту можливе до дати здійснення клієнтом першого платежу за договором, відповідно до графіку платежів (п.1.3 цього договору).
Тип процентної ставки – фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: стандартна процентна ставка становить 0,95% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору. Денна процентна ставка за цим договором при застосуванні стандартної процентної ставки дорівнює 0,9778%%, знижена процентна ставка становить 0,9025% за кожен день користування кредитом (п.1.4, п.1.4.1, п.1.4.2 договору).
Відповідно до п. 2.1 договору Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_2 .
Суму кредиту (його частину) Товариство перераховує протягом двох днів з моменту укладення цього Договору. Дати надання кредиту:11.03.2025 або 12.03.2025 (п.2.2 договору).
Відповідно до п.4.1 договору сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата комісії (якщо передбачена договором), процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, крім випадку, визначеного в п.4.3 договору.
11.03.2025 ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором 17706 підписала паспорт споживчого кредиту.
ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за договором виконало, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 250000 грн., що підтверджується листом АТ «Універсал Банк» № БТ/Е-14292 від 16.04.2026 та випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 за 11.03.2025, де о 13:05:12 год. вказано про надходження на її рахунок коштів у сумі 25000,00 грн.
30.10.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК Фінтраст Капітал» було укладено договір факторингу №30/10/2025, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна відступило на користь ТОВ «ФК Фінтраст Україна» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі до ОСОБА_1 за договором №5376545, що підтверджується витягом реєстру боржників до договору факторингу (порядковий номер 1127). 
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №30/10/2025 та акту прийому – передачі ТОВ «ФК Фінтраст Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором №5376545 у сумі 89510,30 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 24999,99 грн., заборгованість за нарахованими процентами – 52010,31 грн., штрафні санкції – 12500,00 грн.
Аналогічний розмір заборгованості, який визначено відповідно до умов кредитного договору, вказано також і у розрахунку заборгованості первісного кредитора, який долучено до позовної заяви.
У той же час, згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором №5376545 від 11.03.2025, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем у сумі 119672,80 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 24999,99 грн., заборгованість за нарахованими процентами первісним кредитором – 52010,31 грн., нараховані проценти ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за 127 календарних днів -30162,50 грн., штрафні санкції – 12500,00 грн.
Позивачем нараховано відсотки за 127 календарних днів (з 31.10.2025 по 06.03.2026) в межах строку договору відповідно до наступного розрахунку: 24999,99 грн. х 0,95 % = 237,5 грн. * 127 календарних днів = 30162,50 грн. Загалом відсотки складають: 52010,31 грн.+ 30162,50 = 82172,81 грн.
Суд враховує, що згідно з положеннями ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки.
Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про те, що між відповідачем та ТОВ «Лінеура Україна», правонаступником якого є ТОВ «ФК Фінтраст Капітал», дійсно було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту, умови якого первісним кредитором були виконані, а відповідачем вони виконані не були, внаслідок чого у останнього виникли боргові зобов`язання перед позивачем, який набув право вимоги за вищевказаним кредитним договором відповідно до умов договору факторингу.
Як вбачається із поданого до суду представником відповідача відзиву на позовну заяву, розмір заборгованості за тілом кредиту відповідачем не оспорюється.
Щодо стягнення процентів за кредитним договором суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, а також сплати процентів, належних йому, якщо інше не передбачено договором.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Згідно із ст. 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів).
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 119672,80 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 24999,99 грн., заборгованість за нарахованими процентами первісним кредитором – 52010,31 грн., нараховані проценти ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за 127 календарних днів – 30162,50 грн., штрафні санкції – 12500,00 грн.
При цьому, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
У розумінні положень п. 5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Враховуючи зазначене, визначений позивачем розмір процентів є непропорційно великою сумою компенсації, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
У Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати, з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч.1 ст.613 ЦК України).
Тому вимога про нарахування та сплату процентів, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч.3 ст. 509, ч.1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми процентів спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи, при цьому, норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що, з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних процентів), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також, у цій Постанові зазначено, що, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
У Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів щодо несправедливих умов нарахування розміру процентів за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому, відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі, з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Згідно із ч. ч. 1, 2, 4 та 5 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №175/1543/16-ц.
За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за договором №5376545 від 11.03.2025, суд приходить до висновку, що застосовуючи аналогію та враховуючи, що заявлена до стягнення сума прострочених платежів по процентах за користування кредитом у загальному розмірі 82172,81 грн. не є співмірною сумі існуючої заборгованості за тілом кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів за користування кредитом, дійшов висновку, про необхідність зменшення розміру процентів до 25000,00 грн., що, на переконання суду, відповідатиме засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже у даному випадку суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованості у розмірі 49999,99 грн., яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 24999,99 грн. та процентів у розмірі 25000,00 грн.
Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за штрафними санкціями у розмірі 12500,00 грн., суд враховує таке.
Стаття 549 ЦК України передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі №320/8618/15-ц (провадження №61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі №183/7850/22.
Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача штрафних санкцій, нарахованих у період дії воєнного стану за прострочення зобов`язання, яке виникло з договору №5376545 від 11.03.2025, то у даному випадку підлягають застосуванню положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
При цьому, суд не враховує позицію представника позивача щодо необхідності застосування щодо даного питання положень п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», оскільки відповідно до статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78) та від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває дотепер.
Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).
Отже, до спірних правовідносин, які виникли після 24 лютого 2022 року у зв`язку із невиконанням позичальником грошових зобов`язань, що випливають із кредитного договору, підлягають застосуванню саме вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
При цьому, як зазначає позивач, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
З системного аналізу як приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», на які посилається позивач, так і п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на який посилається представник відповідача, вбачається, що відповідні положення Закону України «Про споживче кредитування» не регулюють правовідносини щодо нарахування пені під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме: прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 12500,00 грн. необхідно відмовити.
Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У той же час, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував також на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). Крім того, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» 02.06.2014 ЄСПЛ дійшов висновку про те, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, а у справі «Лавентс проти Латвії» 28.11.2002 ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У даному випадку представництво інтересів позивача здійснювалось адвокатом Столітнім М.М. відповідно до договору про надання правової допомоги №10/12-2024 від 10.12.2024, заявки №16858 від 23.02.2026 на виконання доручення до Договору №10/12-2024 від 10.12.2024, акту № 16858 від 23.03.2025 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору №10/12-2024 від 10.12.2024, рахунку на оплату №16858-23/03-2026 від 23.03.2026, згідно з якими сума оплати за надані адвокатські послуги становить 10000,00 грн. та була понесена позивачем.
Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Також суд бере до уваги, що спір стосується правовідносин споживчого кредитування і виник внаслідок отримання відповідачем кредиту у розмірі 25000,00 грн.
Оцінюючи обґрунтованість визначеного позивачем розміру понесених витрат на правничу допомогу в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії суд приходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 10000,00 грн. є необґрунтованою та неспівмірною з реальним обсягом правничої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно консультацією та складанням позовної заяви). 
За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, ціну позову, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, результат розгляду справи судом, зміст і значення остаточного рішення суду для сторін, позицію представника відповідача, який заперечував проти стягнення з відповідача витрат на правову професійну допомогу у розмірі 10000 грн. через необґрунтоване завищення розміру вказаних витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. 
Тому в силу вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені останнім судові витрати, які складаються із витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2089,03 грн. (розрахунок: визначений судом розмір витрат на правничу допомогу 5000,00 грн. х суму задоволених позовних вимог 49999,99 грн. / суму заявлених позовних вимог 119672,80 грн.).
Крім того, в силу вимог ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені останнім судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1112,37 грн. (розрахунок: судовий збір, сплачений за подання позову до суду 2662,40 грн. х суму задоволених позовних вимог 49999,99 грн. / суму заявлених позовних вимог 119672,80 грн.).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 12, 13, 81, 133, 141, 223 ч.4, 247 ч.2, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання як ВПО: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (код ЄДРПОУ: 44559822, місцезнаходження: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2) заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №5376545 від 11.03.2025 у розмірі 49999 (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 99 копійок, яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 24999,99 грн. та процентів у розмірі 25000,00 грн.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання як ВПО: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (код ЄДРПОУ: 44559822, місцезнаходження: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2) судовий збір у розмірі 1112 (одна тисяча сто дванадцять) гривень 37 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 2089 (дві тисячі вісімдесят дев`ять) гривень 03 копійки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 04 червня 2026 року.

Суддя Юлія КАРЕТНИК