Справа №534/2892/25
Провадження №2/534/1202/25

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України
11 червня 2026 року м. Горішні Плавні
Горішньоплавнівський міський суд Полтавської області у складі: 
головуючого судді Малюк М.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Савченко Я.О., 
учасники справи не з`явилися,

розглянув за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Харук Ольга Сергіївна, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

(І)Стислий виклад позиції позивача 
1. ОСОБА_1 (далі – позивач), в інтересах якої на підставі ордера на надання правничої допомоги від 02.10.2025 діє адвокат Харук О.С., звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач) про поділ майна подружжя, в якому просить:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб, зокрема автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 );
- у порядку поділу майна подружжя визнати за позивачкою право приватної власності на частину автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ); 
- у порядку поділу майна подружжя визнати за відповідачем право приватної власності на частину автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 );
- право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , на автомобіль VOLKSWAGENTRANSPORTER, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ) припинити.
1.1.Позовні вимоги обґрунтовує тим, що із 23.03.2023 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Зазначає, що 03.10.2025 ініціювала в суді розірвання шлюбу, оскільки між подружжям склалися конфліктні та неприязні стосунки. Неповнолітні діти у подружжя відсутні.
1.2.За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя придбало автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ), який зареєстровано за відповідачем. Згідно з позовом вартість автомобіля на день звернення орієнтовно складала 274100,00 грн. 
1.3.Оскільки автомобіль придбано за час шлюбу, він є спільним сумісним майном подружжя. Зазначала, що позбавлена можливості користуватися спільним автомобілем, оскільки останній знаходиться у володінні та користуванні відповідача. Домовленості про поділ транспортного засобу між ними не досягнуто, що є підставою для поділу спільного майна подружжя у судовому порядку.
2.Відповідач правом відзиву на позовну заяву не скористався, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. 
(ІІ)Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи.
3.19.12.2025 Горішньоплавнівським міським судом Полтавської області постановлено ухвалу, якою відкрите провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 
Встановлено строк подання сторонами заяв по суті спору.
4.17.02.2026 судом постановлено ухвалу, якою продовжено строк підготовчого провадження.
5.16.03.2026 судом постановлено ухвалу, якою відмовлено представнику позивача в задоволенні клопотання про витребування доказів, закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті.
6.Учасники справи на судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
7.Від представника позивача - Харук О.С. надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримала. Проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечувала. 
8.Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності не подав. Правом відзиву на позовну заяву не скористався.
9.У відповідності до вимог частини 1 статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
10.У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (частина 2 статті 247 ЦПК України).
(ІІІ)  Виклад обставин справи, встановлених судом.
11.Суд дослідив та оцінив докази у справі та встановив, що 31.03.2026 між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Горішньоплавнівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зареєстровано шлюб за актовим записом №78. Це підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_3 .
12.Заочним рішенням від 19.11.2025 у цивільній справі №534/2798/25 шлюб між сторонами розірвано.
13.15 грудня 2023 року сторони придбали автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року випуску, і зареєстрували за відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №5341/2023/4200883 від 15.12.2023, зареєстрованим ТСЦ 5341 РСЦ ГСЦ МВС Полтавська область.
14.Згідно з відповіддю №2827719 від 02.06.2026 з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ, 15.12.2023 на підставі договору, укладеного в ТСЦ 5341, відбулася перереєстрація транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року виробництва (ідентифікатор ТЗ: НОМЕР_2 ), державний номерний знак НОМЕР_4 , на нового власника ОСОБА_2 
13.09.2025 проведено перереєстрацію цього транспортного засобу при заміні номерного знаку, новий державний номерний знак НОМЕР_1 .
15.Автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, що останнім не спростовано.
16.Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль.
17.Позивачка визначила орієнтовну вартість майна, що підлягає поділу, 274100,00 грн, розмір частки на яку претендує остання становить 137050,00 грн. 
Відомостей щодо реальної вартості автомобіля позивачем не надано.
18.У порядку поділу спірного майна просить визнати за кожним із сторін право приватної власності на частку автомобіля.
(ІІІ)Норми права, які застосував суд.
19.За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
20.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
21.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
22. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
23.Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
24.У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
25.Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
26.Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
27.Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
28.Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначені сатттею 71 СК України.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
29.Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 
2) річ є неподільною; 
3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). 
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
30.Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
31.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
32.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини 1,4 статті 77 ЦПК України).
33.Згідно з вимогами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
34.Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
35.Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
36.Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина шоста).
(ІV)Висновки суду
37.Суд застосував відповідні норми права, оцінив наявні докази, зіставив обставини справи із правилами, зазначеними в застосованих нормах права, й надав таку правову оцінку спірним правовідносинам.
38.Предметом цього спору є вимоги позивачки до відповідача про визнання спільною сумісною власністю сторін придбаного за час перебування в шлюбі автомобіля та його поділ у зазначений в позові спосіб (пункт 1 цього рішення).
39.При вирішенні спору судом встановлено, що автомобіль, про поділ якого позивачкою заявлено позов, який зареєстрований за відповідачем, у відповідності до вимог частини першої статті 60 СК України є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки придбаний останніми за час перебування в шлюбі, тому кожен із сторін має право на частку цього автомобіля.
40.Оскільки означений автомобіль зареєстрований за відповідачем та, відповідно, останній вважається його титульним власником (пункти 1.2,13,14 цього рішення), задля захисту прав позивачки позов в частині вимоги про визнання цього автомобіля спільною сумісною власністю треба задовольнити.
41.Однак суд не погоджується з вимогою позивачки про заявлений порядок поділу спільного майна, зважаючи на таке.
42.Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
43.Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
44.Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачить визнання за кожним із сторін права власності на частку в автомобілі та припинення права спільної сумісної власності на нього.
45.Наголошую, що іншого спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства між сторонами, судом не встановлено.
46.Разом із цим, судом встановлено, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача ОСОБА_2 , що не заперечувалося сторонами у справі.
47.Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20 зазначив, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
48.Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20(пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36).
Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: «Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)».
49.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (у подібних правовідносинах) вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту (пункти 39,40 цієї постанови).
ВП ВС виснувала, що: «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: 
а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); 
б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Позивачка не претендувала на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі» (пункти 43-47 постанови ВП ВС від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).
50.Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла (пункт 59 постанови ВП ВС від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).
51.У даному випадку суддя зауважує, що спірне майно є неподільною річчю, перебуває в користуванні відповідача, зважаючи на відсутність іншої домовленості між сторонами спору щодо поділу цього майна, автомобіль у відповідності до вимог частини першої статті 71 СК України має присуджуватися одному з подружжя.
52.Зважаючи на це, з огляду на встановлені обставини, на підставі частин першої та другої статті 71 СК України належним способом захисту позивача на поділ спільного майна може бути присудження неподільної речі відповідачеві, а позивачці на підставі частини другої статті 364 ЦК України - грошової компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності на це майно.
52.Отже, враховуючи правові висновки Верховного Суду щодо застосування, зокрема статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України, суд доходить висновку, що запропонований позивачем спосіб захисту (варіант поділу), про визначення кожному з колишнього подружжя ідеальної частки у спірному майні не може бути ефективним для захисту прав та інтересів позивачки як співвласниці, позаяк за відсутності окремої домовленості між сторонами, остання фактично позбавляється можливості користуватися цим майном, впливати на його долю, а також грошової компенсації своєї частки.
53.Водночас не погоджуючись із запропонованим позивачкою варіантом поділу майна, суд при вирішенні цього спору не може обрати інший варіант поділу, відмінний від того, про який просить позивачка (пункт 49 цього рішення), з огляду на таке.
54.Суд зазначає, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Це узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
55.Разом з тим, зазначене слід оцінювати у контексті із принципом змагальності цивільного процесу. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів (постанова ВС від 17.01.2024 у справі №522/17831/20).
56.Позивачка, голослівно зазначаючи у позові певну вартість автомобіля, не виконала свого процесуального обов`язку щодо доведення обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, зокрема довести ринкову вартість спірного майна, щодо вартості автомобіля жодного доказу не надала, суд призначити експертизу не просила (див. пункти 1.2,17 цього рішення).
57.У заяві до суду представник позивача просила розглянути справу у відсутність позивача та її представника (див. пункт 7 цього рішення).
58.Отже, позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
59.З огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначений в статті 13 ЦПК України, суд не може з власної ініціативи збирати докази у справі.
60.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
61.Зважаючи на викладене, у задоволенні позову в частині вимог про визнання за кожним із сторін права власності на частку автомобіля та припинення права спільної сумісної власності на нього необхідно відмовити, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту права на спільне майно.
62.Керуючись ст.4,183,364,365,368,370,372 ЦК України, ст.60,61,63,65,68-71 СК України, керуючись ст. 141,263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:
1.Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, – задовольнити частково.
2.Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1  та ОСОБА_2  автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2005 року виробництва (ідентифікатор ТЗ: НОМЕР_2 ), державний номерний знак НОМЕР_1 .
3.В іншій частині позовних вимог – відмовити.
4.Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
5.Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
6.Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
7.Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування позивача:	ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 .  	
Повне ім`я відповідача:	ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .    	

Суддя Марина МАЛЮК