Справа № 344/17653/25 
Провадження № 22-ц/4808/902/26 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,
учасники справи
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок»
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України),
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок»,
на рішення Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2026 року, ухвалене судом у складі судді Пастернак І.А., 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 23.02.2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір № 3496304045-625649 про надання коштів у позику на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі.
Відповідно до умов кредитного договору, позивач взяв на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: - сума кредиту - 7 000,00 грн.( п. 1.1. договору, р. 3., паспорту кредиту); початковий строк кредитування 14 днів, ( п. 2.1. договору, р. 3., р. 4 паспорту кредиту, п. 1. графіку розрахунків); дисконтна відсоткова ставка, становить 0,01% на добу за початковий строк кредитування (Лояльний період) визначений п. 3.6. п. 3.7. договору (р. 4. паспорту кредиту, п. 1. п. 2. графіку розрахунків); базова процентна ставка, становить 2.2% на добу за продовжений строк користування кредитом визначений п. 3.5., п. 3.6., п. 3.7., п. 3.8. договору (р. 4. паспорту кредиту, п. 4. графіку розрахунків).
Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору та перерахував грошові кошти на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачка вказала в особистому кабінеті. 
Згідно п. 3.6. та п. 3.7. кредитного договору, строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 09.03.2022 року до 06.06.2022 року, за ставкою 2,2% на добу. 
Позивач зазначив, що на момент подання даної позовної заяви у позичальника виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за користування позикою у розмірі 13 864,80 грн.
У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 3496304045-625649 від 23.02.2022 року в розмірі 13 864,80 грн, яка складається з заборгованості за сумою кредиту 7 000,00 грн, та заборгованості за відсотками за користування кредитом 6 864,80 грн.

Рішенням Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2026 року позов ТОВ «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Суд стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» заборгованість за кредитним договором №3496304045-625649 від 23.02.2022 року в розмірі 985 грн заборгованості за тілом кредиту та витрати по сплаті судового збору в розмірі 172,10 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 710,43 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ТОВ «Кошельок» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2026 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «Кошельок» задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн в суді першої інстанції, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3633,60 грн за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник послався на те, що відповідно до п.2.1. договору кредит надавався строком на 14 днів, а у пункті 3.6. договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом.
Вважає, що сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 104 днів з моменту укладення договору (14 днів плюс 90 днів), тобто строк кредитування з 09.03.2022 року до 06.06.2022 року є погодженим сторонами договору.
Оскільки відповідачка продовжила користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що за договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 104 днів, тому нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений пунктом 3.8. договору, є законним.
Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин ст. 8 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, оскільки даний закон набрав чинності 24.12.2023 року, тобто після укладення кредитного договору № 3496304045-625649 від 23.02.2022 року та після закінчення строку нарахування відсотків за таким кредитом.
Скаржник зазначає, що кредит виданий на суму 7000 грн, нараховані відсотки у межах лояльного періоду складають: 9,80 грн (7000,00 грн. *0,01% *14 днів), нараховані відсотки за подовжений період складають: 13 860,00 грн (7 000,00 грн *2,20 % *90 днів). Загальна сума заборгованості у відповідачки складала: 20 869,80 грн ( 7000,00 грн + 9,80 грн + 13860,00 грн). 
09.01.2023 року відповідачка сплатила 7005,00 грн, що відображається у детальному розрахунку заборгованості за договором . Отже, залишок заборгованості становить 13 864,80 грн. 
Висновки суду першої інстанції про двозначність умов договору щодо строку користування кредитом та нарахування процентів за користування кредитом не відповідають обставинам справи, оскільки сторони в договорі не погоджували два різних строки кредитування, а погодили умови та порядок подовження строку користування кредитом, і ці умови чіткі, зрозумілі та недвозначні. Вважає тлумачення судом зазначених умов договору як неясних і проти позивача на користь відповідача, правило «Contra proferentem», є безпідставним.
Вважає необґрунтованим визнання зазначених умов Договору несправедливими з посиланням на порушення позивачем вимог статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження. Ухвалу про відкриття апеляційного провадження отримано ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» 10.04.2026 року.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 13 864,80 грн і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн * 30 = 90 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному вебпорталі судової влади України.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір № 349630404-625649 в електронній формі, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» на суму кредиту 7000 грн.
Суд дійшов висновку, що до умов кредитного договору від 23.02.2022 року щодо строку кредитування 14 днів відповідно до п. 2.1 договору чи 104 днів (14 дні + 90 днів продовження строку в контексті ст. 212 ЦК України) відповідно до п. 3.6, 3.7, 3.8 договору та процентної ставки необхідно застосувати правило тлумачення contra proferentem, оскільки умови кредитного договору свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків позичальника та кредитора.
Суд першої інстанції вважав, що оскільки кредитний договір №5428470 був укладений 23.02.2022 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», то слід застосовувати вимоги ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, не може перевищувати 1 % за весь строк дії кредитного договору.
Здійснивши перерахунок, суд вважав, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню відсотки у розмірі 980 грн (7000 х 1 % х 14 днів) та врахувавши сплачену відповідачкою суму в розмірі 7005 грн, дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 985 грн заборгованості за кредитом.

Переглядаючи справу, суд колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 23 лютого 2022 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір №3496304045-625649 в електронному вигляді.
Відповідно до умов даного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 7000, 00 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором.
Згідно п.1.4.2 кредитного договору проценти за користування кредитом: 9,80 грн, які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом(пункт 1.4.3).
Згідно пункту 1.4.3.1 кредитного договору дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк Лояльного періоду. 
Тип процентної ставки за цим договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.3.4., 3.5., 3.6. цього договору.
Відповідно до пункту 2.1 кредит надається строком на 14 днів («Лояльний період») початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця. 
Сторони погодили, що встановлений в п.2.1 договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом (пункт 2.2).
Кредит надається позичальнику, згідно його заявки, шляхом безготівкового перерахування суми кредиту за реквізитам платіжної картки № НОМЕР_2 або іншого електронного платіжного засобу, реквізити якої надані/вказані Позичальником з метою отримання кредиту. 
Пунктом 3.6. кредитного договору передбачено, що сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні 212 ст. ЦК, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: 3.7 зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду.
З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 процента річних, що становить 2.2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним. (пункт 3.8.).
Додатком №1 до договору 3496304045-625649 від 23.02.2022 року визначено графік розрахунків.
Згідно розрахунку заборгованості за договором № 3496304045-625649 від 23.02.2022 року,який надано позивачем, заборгованість ОСОБА_1 становить 13 864,80 грн, з яких 7000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 6864,80 грн – заборгованість за відсотками.
Відповідачка отримала кредитні кошти, що підтверджується листом Центрального відділення ПАТ «МТБ банк» від 15.07.2025 №07/605-7/568, платіж 23.02.2022 року.
Згідно інформації, наданої АТ «Універсал Банк», на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_1 . 
З виписки про рух коштів по картці вбачається зарахування 23.02.2022 року коштів у сумі 7000 грн.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Законом України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення договорів в мережі, процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Матеріалами справи підтверджено, що між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №3496304045-625649 від 23.02.2022 року, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
У договорі погоджені сума кредиту, проценти за користування кредитними коштами, строк та порядок повернення коштів. За умовами вказаного кредитного договору відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 7000, 00 грн. 
Ця обставина не заперечуються сторонами.

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за процентами договором №3496304045-625649 від 23.02.2022 року за відсотками у розмірі 6 864,80 грн.
Згідно п.2.1 кредитного договору №3496304045-625649 від 23.02.2022 року кредит надається строком на 14 днів (лояльний період).
Пунктом 2.2. сторони погодили, що встановлений в п.2.1.договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Як вбачається із розрахунку заборгованості відповідачка у «лояльний період» визначений п.2.1 кредитного договору не сплатила відсотки за кредитом.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що строк кредитування не був продовжений і висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.
У постанові Великої палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 від 05.04.2023 року зазначено, що уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Приписи ч.2 та ч.3 ст.6 і ст.627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
У ч.3 ст.6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто ч.3 ст.6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У ст.627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
В п.3.6. 3.8. договору розділу 3 «Плата за користування» сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: пункт 3.7. зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; пункт 3.8. з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 (вісімсот три) процента річних, що становить 2,2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Колегія суддів зазначає, що позивач, нараховуючи заборгованість по процентах після закінчення строку кредитування (14 днів), виходив з іншого строку кредитування, визначеного п.3.7 договору та процентної ставки, встановленої п.3.8 договору, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення 14 денного строку кредитування.
Отже, починаючи з 08.03.2022 року у ТОВ «Кошельок», як кредитодавця, було відсутнє право нараховувати відсотки за кредитним договором № 3496304045-625649 від 23.02.2022 року. Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав незастосування пунктів 3.7 та 3.8 кредитного договору та визнання їх несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки судом першої інстанції дані пункти договору несправедливими не визнавались.
Між тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 8 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Кредитний договір № 499334-КС-001 укладено 23 лютого 2022 року, тобто, до набрання Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року чинності, тому положення ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року не можуть бути застосовані до кредитного договору № 3496304045-625649 від 23.02.2022 року.
Також не застосовується п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», оскільки строк дії договору № 3496304045-625649 від 23.02.2022 року не було продовжено після набрання чинності Закону № 3498-IX.
Згідно пункту 1.4.3.1 кредитного договору дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк лояльного періоду. 
Отже, нарахування процентів за користування коштами в сумі 7 000 грн слід проводити із відсоткової ставки 0,01%, яка обмежується 14 днями та їх загальний розмір становить 9,80 грн (7 000 грн х 0,01% х 14 днів).
09.01.2023 року відповідачка сплатила 7005,00 грн, що відображається у детальному розрахунку заборгованості за договором та не заперечується позивачем.
Враховуючи сплачену суму, з відповідачки на користь ТОВ «Кошельок» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 3496304045-625649 від 23.02.2022 року у розмірі 4,80 грн за основною сумою кредиту.
Однак, позивачем рішення суду не оскаржується, тому суд враховує правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду України у справі №179/363/21 від 24 травня 2023 року про те, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права.
Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки судом першої інстанції не вірно застосовано норми матеріального права, але за результатами апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою ТОВ «Кошельок» на рішення Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2026 року, становище скаржника не може бути погіршено, порівняно з тим, якого було досягнуто у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2026 року слід змінити та викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення, але виключно у частині мотивів його ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 травня 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський