ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
07 травня 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/5181/25 
Номер провадження 22-ц/816/1946/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Сізова Д. В. 
за участю секретаря судового засідання -  Чуприни В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тукмана Євгена Григоровича на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року та на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2026 року, ухвалені в м. Конотоп у складі судді Логіна Є.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - 

в с т а н о в и в :

28 серпня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тукмана Є.Г. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Позов обґрунтовано тим, що кримінальне провадження за ч. 1 ст. 122 КК України, у якому позивач визнаний потерпілим, ухвалою суду від 28 липня 2025 року закрито у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 КК України), а цивільний позов залишено без розгляду, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства.
Позивач зазначав, що 02 липня 2020 року відповідач, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно завдав позивачу тілесних ушкоджень, які за висновком судово-медичної експертизи відносяться до середнього ступеня тяжкості та спричинили 10 % втрати працездатності, у зв`язку з чим він проходив стаціонарне та амбулаторне лікування.
Внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 100000 грн, а також майнової шкоди за придбання медикаментів у розмірі 4638,76 грн.
Оскільки сума матеріальних втрат позивача відповідачем сплачена не була, позивач має право на стягнення інфляційних втрат за період з 02 липня 2020 року по 31 липня 2025 року в розмірі 3675,41 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача зазначені суми.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року у зазначеній справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 10000 грн моральної шкоди, 4638 грн 76 коп. матеріальної шкоди, 3675 грн 41 коп. інфляційних втрат, 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу та на користь держави 1211 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
23 лютого 2026 року представник позивача звернувся до суду із заявою, у якій просив ухвалити додаткове рішення у цій справі та стягнути на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 25000 грн., зазначені в акті приймання-передачі наданих послуг від 20 лютого 2026 року.
Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2026 року у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у справі № 577/5181/25 відмовлено.
Представник позивача, не погоджуючись із зазначеними рішенням та ухвалою суду, подав на них апеляційні скарги, в яких зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню в цій частині, а також у частині розподілу судових витрат, та ухвалити нове рішення на користь апелянта.
В обґрунтування своїх заперечень апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи. Суд, визначаючи суму відшкодування у розмірі 10 000 грн, не врахував у повному обсязі характер, тривалість, інтенсивність та наслідки моральних страждань, яких зазнав апелянт унаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення. Визначений судом розмір моральної шкоди є заниженим і не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим підлягає зміні.
В обґрунтування апеляційної скарги також зазначено, що стороною позивача надано суду докази витрат на правову допомогу, зокрема договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг. Однак суд першої інстанції зменшив належну до відшкодування суму цих витрат з підстав їх неспівмірності. Проте у цій справі відповідачем в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України обґрунтоване клопотання щодо зменшення суми витрат на правничу допомогу не заявлялось, доведення неспівмірності витрат відповідно до приписів ч. 6 ст. 137 ЦПК України відповідачем не здійснювалось.
Зазначає, що суд зменшив належну до відшкодування суму витрат на професійну правничу допомогу самостійно, з власної ініціативи, без обґрунтованого клопотання про це відповідача, чим вийшов за межі своїх судових повноважень, що призвело до ухвалення незаконного рішення щодо розподілу судових витрат, яке підлягає скасуванню в оскаржуваній частині.
Крім того, апелянт просить скасувати ухвалу від 04 березня 2026 року про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалити нове рішення на користь апелянта.
В обґрунтування заперечень зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, оскільки апелянтом було дотримано всіх процесуальних вимог, передбачених ЦПК України. Зокрема, до закінчення судових дебатів було заявлено про намір стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а відповідні докази їх понесення подано у встановлений п`ятиденний строк після ухвалення рішення суду.
До заяви додано належні та допустимі докази, що підтверджують понесені витрати (договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт тощо), які містяться в матеріалах справи. Незважаючи на це, суд безпідставно залишив заяву без задоволення.
Відзивів на апеляційні скарги відповідачем не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Сторони належним чином повідомлені про час і місце апеляційного розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися.
Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на оскаржуване рішення підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на ухвалу суду задоволенню не підлягає.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на зазначені положення процесуального закону апеляційний перегляд рішення суду здійснюється в межах заявлених вимог, тобто в частині вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення витрат правничої допомоги, в іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вказаним вимогам законодавства, з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи слідує, що ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2025 року у справі №577/5002/20, провадження №1-кп/577/112/25, ОСОБА_2 на підставі статті 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 122 КК України закрито, цивільний позов про відшкодування відповідачем моральної та матеріальної шкоди залишено без розгляду (а.с. 5).
Відповідно до вказаної ухвали, 02 липня 2020 року близько 18:00 год. неповнолітній обвинувачений ОСОБА_2 разом із товаришами перебував у стані алкогольного сп`яніння по вул. Червонозаводській у м. Конотоп поряд із заводом «Червоний металіст», де також перебував охоронець заводу ОСОБА_1 . В цей час, під час спілкування, яке відбувалось між ОСОБА_2 та охоронцем ОСОБА_1 , між ними виникла суперечка на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з приводу того, що ОСОБА_2 з товаришами перебував на території заводу «Червоний металіст». Суперечка переросла у сварку, у ході якої у ОСОБА_2 виник раптовий злочинний умисел на спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. Реалізовуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправність та караність своїх дій, перебуваючи у положенні стоячи навпроти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 наніс один удар кулаком правої руки в ліву частину рота потерпілого, чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді крововиливу внутрішньої поверхні нижньої губи зліва з переходом на середину та червону кайму, рана нижньої губи зліва, травматичне пошкодження 1,2 зуба знизу справа та зліва.
Згідно висновку судово-медичного експерта № 261 від 29 липня 2020 року у ОСОБА_1 на час судово-медичного обстеження мали місце: марлева пов`язка на нижній губі зліва, крововилив на внутрішній поверхні нижньої губи зліва з переходом на середину та червону кайму, пошкодження 1,2 зуба знизу справа та зліва. При зверненні в поліклінічне відділення мали місце: набряк м`яких тканин нижньої губи, рана нижньої губи зліва. Травматичний відлом коронки 1 зуба знизу зліва, травматичний вивих 1 зуба знизу справа. Травматичний підвивих 2 зуба знизу справа та зліва. Знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП КМР КЦРЛ відділення 28 з 03 липня 2020 року по 14 липня 2020 року з діагнозом ЗЧМТ. Струс головного мозку 02 липня 2020 року. Цефалгічний синдром. Забійна рана нижньої губи. Ангіопатія сітківки обох очей. Механічна травма 1 зуба знизу зліва. Травматичний вивих 1 зуба знизу зліва. Дані ушкодження виникли від дії тупого предмету, що підтверджується характером пошкодження. По часу спричинення дані ушкодження могли утворитися в час указаний потерпілим, що підтверджується кольором крововиливу та записами медичної документації. 
По ступеню важкості крововилив внутрішньої поверхні нижньої губи зліва з переходом на середину та червону кайму, рана нижньої губи зліва, травматичне пошкодження 1,2 зуба знизу справа та зліва в комплексі, згідно таблиці загальної втрати працездатності, внаслідок різних травм становить 10 % втрати працездатності, тому згідно правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень відноситься до тілесних ушкоджень середньої ступені тяжкості. 
Виходячи з наявності тілесних ушкоджень потерпілому було здійснено прикладання біля однократної дії травмуючого предмету. В момент спричинення тілесних ушкоджень потерпілий міг знаходитися у вертикальному або близькому до нього положеннях. Дані ушкодження виникли від дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути кулаки рук, ноги взуті у взуття та інші предмети. Виявлені тілесні пошкодження не могли виникнути при падінні на площині.
Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №294 від 14 квітня 2021 року тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу внутрішньої поверхні нижньої губи зліва з переходом на середину та червону кайму, рана нижньої губи зліва, травматичне пошкодження 1,2 зуба знизу справа та зліва в комплексі не є небезпечними для життя в момент заподіяння та не потягнули за собою тривалий розлад здоров`я. Крововилив внутрішньої поверхні нижньої губи зліва з переходом на середину та червону кайму, рана нижньої губи зліва, травматичне пошкодження 1,2 зуба знизу справа та зліва в комплексі та в даному випадку слід розцінювати як стійку втрату працездатності менш ніж на одну третину, що згідно таблиці втрати загальної працездатності внаслідок різних травм становить 10% втрати працездатності, та згідно п.п. г) п. 2.2., п. 2.2.3. правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Під стійкою втратою працездатності менш як на одну третину (згідно п.2.2.3) належить розуміти втрату загальної працездатності від 10% до 33% (а.с. 5,6)
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження або звільнення від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду лише щодо встановлення факту вчинення відповідних дій (бездіяльності) та особи, яка їх вчинила.
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в межах розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.
Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, за підтвердження його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.
Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.
Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19).
Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.
При ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції зазначено, що оскільки відповідач не наполягав на продовженні розгляду, а провадження закрито за його клопотанням із нереабілітуючих підстав, суд вважає доведеним зв`язок між його діями та шкодою позивачу. 
Враховуючи, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач зазнав моральних страждань, які полягають в переживаннях внаслідок вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, погіршення його стану здоров`я, що спричинило душевні хвилювання, стрес та переживання після вчинення відносно нього протиправних дій, необхідність контролю стану здоров`я за наслідками отриманих травм, докладання додаткових зусиль та витрачання коштів для організації свого життя і часткового відновлення попереднього стану власного здоров`я, позивачу були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, та виходячи з міркувань розумності та справедливості, суд першої інстанції визначив, що обґрунтованою та співмірною заподіяній шкоді буде сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно із положеннями частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц, зазначено, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, зробила висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року в справі № 199/3248/23 зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 квітня 2025 року в справі № 761/553/21 розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого і не повинен призводити до його збагачення.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивач зазнав моральних страждань, які полягають в переживаннях внаслідок вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, погіршення його стану здоров`я, що спричинило душевні хвилювання, стрес та переживання після вчинення відносно нього протиправних дій, необхідність контролю стану здоров`я за наслідками отриманих травм, докладання додаткових зусиль та витрачання коштів для організації свого життя і часткового відновлення попереднього стану власного здоров`я, позивачу були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Проте судом першої інстанції не в повній мірі враховано моральні страждання потерпілого внаслідок завдання йому шкоди та значення наслідків цього правопорушення для потерпілого, а тому з урахуванням стану здоров`я та вимушених змін у житті відповідача, колегія суддів вважає справедливим збільшити визначену місцевим судом суму моральної шкоди з 10000,00 грн до 50000,00 грн., що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.
За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає зміні в частині стягнення суми моральної шкоди та на користь позивача слід стягнути з відповідача таку в розмірі 50000 грн 00 коп.
Щодо незгоди позивача з розміром витрат на правничу допомогу, які стягнуті рішенням суду з відповідача, колегія суддів приходить наступного висновку.
Суд першої інстанції при постановленні рішення визнав вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі 57500 грн. неспівмірними із наданими адвокатом послугами, складністю справи, ціною позову, зокрема з тих підстав, що ні позивач, ні адвокат в судові засідання не прибували, наполягали про розгляд справи без їх участі, тому прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на оплату послуг адвоката, пов`язані із складанням, поданням до суду цивільного позову в розмірі 5000 грн.
Представництво інтересів позивача ОСОБА_1 у цій справі здійснював адвокат Тукман Є.Г. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 02 червня 2025 року (а.с. 12) та ордеру про надання правничої допомоги серії № 1029236 від 28 серпня 2025 року (а.с. 13).
Згідно п.п.1.1.-1.3 договору про надання правової допомоги від 02 червня 2025 року укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Тукманом Є.Г. (далі договір) слідує, що предметом цього договору є надання консультацій та роз`яснень з юридичних питань, усних і письмових довідок щодо законодавства: складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів Клієнта в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, організаціях будь-якої форми власності, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 надання адвокатом правової допомоги Клієнту здійснюється на платній основі. Вартість наданої адвокатом правової допомоги у межах даного Договору становить 5000 грн 00 коп. за кожну годину роботи адвоката. Остаточна вартість наданої за даним Договором правової допомоги визначається сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг, який підписується сторонами цього договору і є невід`ємною його частиною.
За п. 5.1 договору він вступає в силу з моменту його підписання і діє безстроково.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача долучено копію акту приймання передачі наданих послуг від 01 вересня 2025 року (а.с.26).
Згідно п.1. зазначеного акту, сторони погодили, шо адвокатом надано клієнту правові послуги (допомогу) у вигляді правозаступництва, відстоювання інтересів останнього з питання, яке стосується або пов`язане з предметом позову по справі №577/5181/25 (надалі - захист інтересів клієнта), а саме:
а) здійснення особистого прийому клієнта для надання консультацій та узгодження питання формування правової позиції в аспекті захисту інтересів клієнта, - дії у формі окремої позасудової процедури загального - тривалістю 2 години.
б) розроблення, структуризація та складання процесуальних документів по справі №577/5181/25: позовної заяви від 28 серпня 2025 року, оформлення документальних матеріалів додатку позовної заяви, - дії у формі окремої позасудової процедури загального - тривалістю 8 годин.
в) надання клієнту усних роз`яснень зі спірних правовідносин по справі № 577/5181/25 в суді першої інстанції в аспекті захисту інтересів клієнта на прикладі правозастосовчої практики в аналогічних справах, - дії у формі окремої позасудової процедури загальною - тривалістю 1,5 години. 
Відповідно до п.4 зазначеного акту вартість 1 години роботи адвоката становить 5000,00 грн, відповідно до п. 4.2 Договору.
Згідно п. 5 цього акту зазначено, що розрахунок вартості наданих адвокатом послуг здійснено наступним чином: 11,5 годин х 5000,00 грн = 57500 грн. 
За п.6 акту грошові кошти в сумі 57500,00 грн. повинні бути сплачені Клієнтом на користь адвоката протягом одного року після підписання цього акту (а.с. 26).
Відповідно до матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не звертався.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відповідності до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
Оскаржуючи рішення у зазначеній справі в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, представник позивача в апеляційній скарзі наводить доводи по те, що відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, а тому суд першої інстанції не мав права зменшувати розмір витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, з власної ініціативи.
Дійсно, за нормами ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Втім, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права зменшувати розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу за відсутності клопотання відповідача у справи, є необґрунтованими.
Оцінка реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру здійснюється з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Оцінка суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Вказане відповідає позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості й достовірності відображеної у них інформації.
Частково задовольняючи заяву представника позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ні позивач, ні адвокат в судові засідання не прибували, наполягали про розгляд справи без їх участі, а наявні в матеріалах справи документи, надані стороною позивача, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, а тому, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. 
Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сума витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному ним розмірі є пропорційною та співмірною зі складністю справи та обсягом підготовлених та поданих до суду адвокатом документів.
За таких обставин доводи апеляційної скарги позивача на рішення суду першої інстанції в частині незгоди з розміром стягнутих з відповідача витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, а рішення суду ґрунтується на вимогах діючого законодавства.
Щодо апеляційної скарги на ухвалу суду від 04 березня 2026 року про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати;
4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (ч. 2 ст. 270 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, керуючись положеннями статей 124,129 ГПК України (аналогічні положення закріплені й у статтях 134, 141 ЦПК України), кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (пункт 1.20 постанови Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19).
У постанові від 31 липня 2024 року у справі № 916/2929/22 Верховний Суд наголосив на різниці між заявою про стягнення судових витрат та заявою про намір подати докази понесення судових витрат, про яку йдеться у частині 8 статті 129 ГПК України (аналогічна норма міститься у частині 8 статті 141 ЦПК України). У вказаній нормі йдеться не про заяву про стягнення витрат, а саме про те, що розмір цих витрат встановлюється на підставі доказів, поданих або до закінчення судових дебатів у справі, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тому, ключовим є те, коли саме особа, яка має намір стягнути судові витрати, подала до суду докази та які дії для цього вчинила.
Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що при поданні доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають бути дотримані наступні дві умови:
- докази повинні бути подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;
- до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву про те, що такі докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
З урахуванням принципу правової визначеності заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Не заявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.
У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 161/5317/18 (провадження № 61-3454св22) містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи не заявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
Про подання доказів понесення витрат на правову допомогу, але при умові, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву роз`яснено судам і в пункті 102 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22.
Відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при ухваленні рішення суду від 18 лютого 2026 року уже вирішено питання про розподіл судових витрат, на підставі поданих доказів, та стягнуто з відповідача на користь позивача 5000 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правову допомогу, також стягнуто з відповідача на користь держави 1211 грн 00 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Згідно тексту позову, на дотримання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач повідомив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових/процесуальних витрат, які очікує понести позивач у зв`язку із розглядом справи дорівнює 40000,00 грн. і складається з витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
В процесі розгляду справи, 04 вересня 2025 року представник позивача звернувся до суду із заявою (з процесуальних питань), в якій просив суд за результатами розгляду даної справи стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати, які поніс і які має понести позивач, у тому числі витрати за надання професійної правничої допомоги адвоката згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 01 вересня 2025 року.
Таким чином представник скористався своїм правом, передбаченим ч. 8 ст.141 ЦПК України, подавши докази витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі, разом із заявою про стягнення з відповідача таких витрат за результатом розгляду справи.
З матеріалів справи встановлено, що 20 лютого 2026 року представник позивача звернувся до суду із заявою, у якій просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати за надання професійної правничої допомоги адвоката згідно акта приймання-передачі наданих послуг від 20 лютого 2026 року (а.с. 80-81).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача долучено копію акту приймання передачі наданих послуг від 20 лютого 2026 року (а.с.82).
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи його таким, що відповідає вимогам процесуального закону.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, додаткове рішення може бути ухвалене, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Разом із тим, як слідує з матеріалів справи, рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року питання про розподіл судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, було вирішено, зокрема стягнуто 5000 грн на користь позивача.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі поданих доказів, які подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення за умови заявлення відповідного клопотання. Як встановлено судом, представник позивача подав відповідні докази та заяву під час розгляду справи, що було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.
Таким чином, підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні, оскільки питання про судові витрати вже було предметом розгляду та вирішене судом у рішенні по суті спору.
Матеріали справи не містять клопотання позивача до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а своєю заявою від 04 вересня 2025 року представник позивача засвідчив волевиявлення про вирішення питання про стягнення з відповідача судових витрат, в тому числі за надання професійної правничої допомоги за результатами розгляду справи, що судом першої інстанції і було зроблено під час ухвалення рішення по суті спору. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з розміром присуджених витрат на правничу допомогу, що не є підставою для ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 270 ЦПК України.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 389 ЦПК України,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тукмана Євгена Григоровича на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року задовольнити частково.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року в частині стягнення моральної шкоди змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50000 грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року залишити без зміни.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тукмана Євгена Григоровича на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2026 рокузалишити без задоволення.
Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: О. І. Собина 

Д. В. Сізов