ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 травня 2026 року
м. Київ
справа № 456/252/22
провадження № 14-75цс25

судді-доповідачки Білоконь О. В.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., 
Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.
розглянула справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і cин» про визнання недійсними договорів оренди та зобов`язання повернути земельні ділянки
за касаційною скаргою Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і cин» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2023 року, ухвалене суддею Янівим Н. М., та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і cин» (далі - ПП «ПАФ «Батько і cин»), у якому просила: 
- визнати недійсними договори оренди землі від 01 лютого 2019 року, укладені між нею та ПП «ПАФ «Батько і cин», предметом яких є земельні ділянки площею 0,4327 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0309, площею 
0,3209 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0985, та площею 0,2662 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0730, розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області; 
- зобов`язати відповідача повернути належні їй на праві власності земельні ділянки. 
Надалі доповнила позов вимогою про усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом зобов`язання відповідача повернути належні їй на праві власності згадані земельні ділянки.
2. Позов мотивувала тим, що ці земельні ділянки належать їй на праві власності, однак перебувають у користуванні відповідача, який заявив, що реалізовує відповідне право на підставі договорів оренди з актами приймання-передачі земельних ділянок від 01 лютого 2019 року. 
3. Зауважила, що підписи у цих документах їй не належать і вона не мала наміру укладати договори оренди земельних ділянок, а тому вони є недійсними в силу вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
4. Пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, за висновками якої ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом звернення з позовом про повернення належних їй ділянок, позивачка просила задовольнити позов.
Позиція відповідача
5. ПП «ПАФ «Батько і син» заперечило проти заявлених позовних вимог та просило відмовити в позові.
6. Не погодилося з позицією позивачки про непідписання нею правочинів щодо оренди землі.
7. Мовить про те, що з лютого 2019 року і до часу пред`явлення позову позивачка не висловлювала жодних заперечень щодо існування між сторонами правовідносин з оренди землі, щодо укладення / підписання сторонами оспорюваних договорів. Навпаки, вимагала від ПП «ПАФ «Батько і син» виконання своїх зобов`язань за договорами в частині сплати орендної плати за користування земельними ділянками, власницею яких вона є.
8. Наголосило на суперечливості дій позивачки, яка після трьох років існування орендних правовідносин та виконання сторонами своїх зобов`язань за договорами оренди зазначила про те, що не мала волевиявлення на укладення цих правочинів та не підписувала їх. 
9. Звернуло увагу на те, що у квітні 2021 року позивачка вже зверталася до суду з позовом, у якому просила розірвати оспорені нею у цій справі договори оренди землі, зазначивши при цьому, що підписувала тексти цих договорів та у 2019 році отримувала орендну плату (справа № 456/1866/21). 
10. За результатами розгляду цієї справи суд відмовив заявниці у позові, встановивши, що між сторонами дійсно існують правовідносини оренди спірних земельних ділянок за договорами від 01 лютого 2019 року.
11. Це рішення суду набрало законної сили, отже, обставини укладення сторонами договорів оренди земельних ділянок, підписання їх ОСОБА_1 та виконання їх умов не підлягають доказуванню.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
12. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області 
від 30 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, позов задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належними їй на праві власності земельними ділянками площею 0,4327 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0309, площею 0,3209 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0985, та площею 0,2662 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0730, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, шляхом зобов`язання ПП «ПАФ «Батько і син» їх повернути. У решті позову відмовлено. 
13. Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не підписувала договорів оренди землі від 01 лютого 2019 року, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 01 березня 2023 року, отже, позивачка не мала волевиявлення на укладення оспорюваних правочинів та не узгоджувала їх істотних умов. Таким чином, суди дійшли висновку про те, що ці договори не вчинялися, а тому й не можуть визнаватись недійсними. Вимоги позову в частині усунення перешкод у здійсненні права користування спірними земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача їх повернути необхідно задовольнити, оскільки порушене право ОСОБА_1 як власниці спірних земельних ділянок підлягає захисту в обраний нею належний та ефективний спосіб, адже встановлено факт непідписання нею правочинів, відсутності її згоди на укладення оспорених правочинів та заперечення факту їх укладення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14. У серпні 2024 року ПП «ПАФ «Батько і син» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у позові     ОСОБА_1 .
15. Підставою касаційного оскарження зазначило пункт 1 частини другої статі 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), 
а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, сформульованих у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19 від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17, 
від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18, від 27 травня 2020 року 
у справі № 910/1310/19, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 136/2517/18, від 06 березня 2024 року у справі № 193/148/21.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи касаційної скарги
16. У касаційній скарзі ПП «ПАФ «Батько і син» звертає увагу на те, що за усталеною судовою практикою Верховного Суду для визнання договору неукладеним судам потрібно дослідити питання його виконання обома сторонами. Лише за відсутності таких відомостей суд вправі зробити висновок про те, що оспорюваний договір є неукладеним.
17. Підприємство наполягає, що позивачка особисто при зверненні до суду з позовом (справа № 456/1866/21) про розірвання оспорюваних договорів оренди посилалася на те, що передала належні їй земельні ділянки підприємству в користування відповідно до договорів від 01 лютого 2019 року. Позивачка просила розірвати договори оренди землі, оскільки вважала, що підприємство допустило систематичну несплату орендної плати та не виконує умови оспорюваних договорів.
18. Рішенням у згаданій справі суд встановив обставини передачі ОСОБА_1 підприємству спірних земельних ділянок у користування, а також сплати орендної плати за користування цими земельними ділянками на підставі оспорюваних договорів.
19. Ці обставини, на переконання скаржника, є преюдиційними і не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, а тому суд першої інстанції у порушення норм процесуального права призначив почеркознавчу експертизу для з`ясування питання чи підписувала ОСОБА_1 спірні договори.
20. Також підприємство зауважило про обрання позивачкою неналежного способу захисту свого права, що саме по собі є підставою для відмови у позові. Встановивши факт неукладення оспорюваних договорів оренди, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольнив вимогу про усунення перешкод у здійсненні права користування належними позивачці земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача їх повернути. Тобто суди задовольнили негаторний позов на підставі статей 16, 391 ЦК України у зв`язку з неукладеністю договору та відсутністю у відповідача права оренди на спірні земельні ділянки. За правовими висновками об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, належним способом захисту порушених прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.
Позиція позивачки щодо доводів касаційної скарги
21. Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
22. Ухвалами від 11 квітня 2024 року та 19 червня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження у справі, витребував її матеріали із суду першої інстанції та призначив її до судового розгляду.
23. Ухвалою від 25 червня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин четвертої, п`ятої статті 
403 ЦПК України, зокрема для уточнення або відступу від висновків: 
- Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19;
- об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зроблених у постановах від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 та 
від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22; 
- Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованих у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23, в частині того, що єдиним належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди, підтвердивши та уточнивши висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 16 червня 
2020 року у справі № 145/2047/16-ц:
«У випадку оспорення самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, - шляхом викладення у мотивувальній частині судового рішення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок та/або скасування відповідного речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залежно від встановлених обставин».
24. Колегія суддів посилалася на усталену практику, зокрема на постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі 
№ 145/2047/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, 
від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, у яких фактично сформулювано висновок про те, що у разі встановлення неукладеності правочину позивач має право заявити вимоги, спрямовані на захист порушеного права, передбачені главою 29 ЦК України (речово-правові способи захисту, зокрема негаторний або віндикаційний позови).
25. Колегія суддів зазначила, що в постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.
26. Водночас наголосила, що за встановленими у справі № 513/879/19 обставинами на момент звернення до суду з позовом земельна ділянка була у фактичному користуванні власника, а не орендаря, як це має місце за загальним правилом у подібних правовідносинах. Тобто в наведеній справі Велика Палата Верховного Суду вирішувала правове питання щодо належного способу захисту прав позивача за обставин, коли його право порушувалося лише реєстрацією відповідного речового права, водночас не заявлялося та не оцінювалося на предмет належності (ефективності) вимог речово-правового характеру (негаторний, віндикаційний позов).
27. Між тим, надалі об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, вирішуючи спір про повернення земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19, зазначила:
«Такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності тощо). За своїм змістом такий спосіб захисту, як визнання права, охоплює собою й визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача».
28. Колегія суддів зауважила, що в цьому судовому рішенні немає мотивів щодо неефективності позовних вимог про повернення земельної ділянки.
29. Зазначила, що такий підхід об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в подальшому повторила й у постанові 
від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 за позовом орендодавця до орендаря про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання їх повернути, тобто у справі лише з негаторною вимогою, скасувавши рішення апеляційного суду, який захистив порушене право та задовольнив позов, залишивши натомість у силі рішення суду першої інстанції про відмову в позові лише з мотивів неефективності позовних вимог, оскільки «необхідно заявляти вимогу про відсутність права».
30. Колегія суддів резюмувала, що зазначеними вище судовими рішеннями без категоричного відступу або уточнення від попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду щодо належного способу захисту у подібних правовідносинах, зокрема в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц) та без врахування цих висновків фактично змінено багаторічну судову практику, яка була передбачуваною та усталеною, відповідала вимогам закону й дійсно, а не ілюзорно, забезпечувала достатній та ефективний захист прав позивачів - власників земельних ділянок.
31. Висловлюючи свої міркування щодо неналежності такого способу захисту, як «відсутність права оренди», колегія суддів наголосила, що позовна вимога про усунення власнику перешкод у користуванні своїм майном (негаторний позов) є одним із визначених законом фундаментальних способів судового захисту, який десятиріччями ефективно використовувався у захисті права власності. Задоволення негаторного позову, яке, зокрема, підлягає й примусовому виконанню, призводить до реального поновлення прав позивача. Натомість рішення суду про відсутність права оренди не вирішує цієї проблеми, не підлягає примусовому виконанню, тобто є неефективним.
32. На переконання колегії суддів, відмовляючи власнику в усуненні перешкод у користуванні власною земельною ділянкою, його позбавляють фізичної можливості володіти та користуватися своєю власністю, а також перешкоджають розпорядитися земельною ділянкою, яка незаконно зайнята іншою особою.
33. Колегія суддів також зауважила, що не є розумним підходом заміняти такий спосіб захисту, як скасування рішення про державну реєстрацію права, який із набуттям рішенням суду законної сили є безумовною підставою для внесення змін у реєстр прав, тобто є ефективним, на декларативний спосіб про відсутність права.
34. Обґрунтовуючи наявність у цій справі виключної правової проблеми, колегія суддів наголосила на активному розвитку аграрних правовідносин та звернула увагу, що у судах першої та апеляційної інстанцій перебуває багато подібних справ.
35. Ухвалою від 29 жовтня 2025 року Велика Палата Верховного Суду прийняла справу на свій розгляд відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 403 ЦПК України, тобто для відступу від висновку, викладеного у її постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19, та через наявність виключної правової проблеми. Однак Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для прийняття справи відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України, а саме для відступу від висновку, викладеного у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові 
від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
36.  ОСОБА_1 є власницею земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площами 0,4327 га, 0,3209 га та 0,2662 га, які розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області (кадастрові номери відповідно 4625380800:06:000:0309, 4625380800:06:000:0985, 4625380800:06:000:0730).
37. За договорами оренди землі та актами приймання-передачі об`єктів оренди від 01 лютого 2019 року, між ПП «ПАФ «Батько і син» і ОСОБА_1 , факт укладення яких остання заперечила, підприємство набуло в користування строком на 15 років вказані земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Орендна плата вноситься орендарем у розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік, в грошовій формі або в натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем) (пункт 8 договорів). Орендна плата вноситься у такий строк: щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки (пункт 10 договорів).
38. За висновком судової почеркознавчої експертизи у цій справі 
від 01 березня 2023 року № 4422-Е, підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані після слів «підпис» та під текстом «Громадянин ОСОБА_1 » в оспорюваних договорах оренди землі від 01 лютого 2019 року та актах приймання-передачі об`єктів оренди (вказаних земельних ділянок) виконані не ОСОБА_1 , 
а іншою / іншими особою / особами.
39. Зі змісту рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 листопада 2021 року у справі № 456/1866/21 за позовом ОСОБА_1 до ПП «ПАФ «Батько і син» про розірвання договорів оренди землі (які оспорюються в межах цієї справи), а також з доводів позовної заяви вбачається, що обґрунтування вимог ОСОБА_1 зводилося до неналежного виконання ПП «ПАФ «Батько і син» як орендарем зобов`язань за укладеними з нею договорами оренди, а саме неповернення їй підписаного екземпляра договору та системної несплати орендної плати у повному обсязі. У цій справі суд відмовив  ОСОБА_1 у позові за недоведеністю.
40. З 2019 року відповідач фактично користується спірними земельними ділянками, позивачка до них доступу не має. 
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо природи та форми договору оренди землі
41. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
42. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
43. Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
44. Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. 
45. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
46. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
47. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв волі учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. 
48. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
49. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, за положеннями частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
50. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). 
51. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
52. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
53. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
54. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу загальних приписів статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також спеціальних правил статей 229-233 цього Кодексу про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
55. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 цього Кодексу йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. 
56. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
57. Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
58. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
59. Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
60. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 
6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
61. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
62. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 
63. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
64. Частиною першою статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
65. Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
66. За змістом частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
67. Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України від 06 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин 
(далі - Закон № 161-ХІV).
68. За змістом статті 13 Закону № 161-ХІV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
69. За частиною першою статті 14 Закону № 161-ХІV договір оренди землі укладається в письмовій формі. 
70. Частиною першою статті 15 Закону № 161-ХІV передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
71. Ці умови є обов`язковими, та без досягнення згоди щодо них договір не вважається укладеним.
72. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Щодо укладеності між сторонами договорів оренди землі
73. У справі, яка переглядається, висновком судової почеркознавчої експертизи від 01 березня 2023 року доведено, що ОСОБА_1 не підписувала ні оспорювані договори оренди землі від 01 лютого 2019 року, ні акти приймання-передачі об`єктів оренди.
74. Отже, ґрунтується на матеріалах та вимогах закону висновок судів попередніх інстанцій про те, що позивачка не погоджувала всіх істотних умов договорів оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону 
№ 161-ХІV.
75. Оскільки ці умови є обов`язковими для укладення договорів оренди землі, суди дійшли правильного висновку, що без їх узгодженості між сторонами, договори оренди землі від 01 лютого 2019 року не були укладені. 
76. Відповідно до сталої судової практики у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення(постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року 
у справі № 227/3760/19, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17).
77. Оцінюючи доводи ПП «Приватна агрофірма «Батько і син» про укладеність договорів оренди землі, суд зазначає про таке. 
78. У касаційній скарзі відповідач посилається на вчинення власником земельної ділянки ОСОБА_1 конклюдентних дій, які свідчать про укладення правочину, зокрема отримання нею орендної плати від ПП «Приватна агрофірма «Батько і син».
79. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
80. Конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі (пункт 7.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц).
81. Отже, враховуючи обов`язкову письмову форму для договору оренди землі, конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, суд вважає, що саме по собі отримання позивачкою разової орендної плати за 
2019 рік не можна трактувати як вчинення конклюдентних дій, та не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.
82. Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій надали належну оцінку доводам відповідача щодо обставин укладеності договорів у справі 
№ 456/1866/21. Так, у цій справі позивачка зазначала таке: «Весною 2019 року вона уклала з ПП «ПАФ «Батько і син» три договори оренди землі на власні земельні ділянки, однак підписання тексту договору відбувалося в односторонньому порядку, тобто лише зі сторони позивачки. Відповідач запропонував для підписання власну редакцію договору. У момент зустрічі представник орендаря договір не підписував, зазначав, що підписувати договір буде керівник підприємства, пообіцяв підписати його в офісі підприємства, завірити печаткою підприємства та невдовзі передати примірники власнику. Всупереч обіцянкам, примірники договорів оренди землі їй не були надані. Станом на той час земельні ділянки вже перебували у фактичному користуванні відповідача, були оброблені, засіяні культурами. 
Восени 2019 року орендар зібрав врожай з цих земельних ділянок. Незважаючи на те, що відповідач зібрав врожай із спірних ділянок, продав його, отримав прибуток, орендної плати у порядку та розмірі, визначеному у договорах оренди, не сплатив. Попри те, що у позивача відсутні примірники договорів оренди землі, вона пам`ятає, що орендна плата повинна виплачуватися не пізніше, ніж до кінця календарного року, тобто до 31 грудня 2019 року. ОСОБА_1 зазначила, що в 2019 році отримала на свою користь орендну плату за користування земельними ділянками від орендаря ПП «ПАФ «Батько і син» у натуральній формі, частково, тобто половину від необхідного розміру. Наполягала, що відповідач не сплатив оренду в повному обсязі. Позивач намагалася домовитися із відповідачем про зустріч, просила сплатити борг, однак керівник підприємства уникає зустрічі, борг не сплачує, примірники договорів оренди землі не надає» (а. с. 68-71, т. 2).
83. Із зазначеного слідує, що позивачка ще при розгляді справи 
№ 456/1866/21 зазначала про неузгодженість між сторонами істотних умов договорів, не знала в якому саме розмірі сторони погодили орендну плату та на який строк укладено договори.
84. Посилання у касаційній скарзі на встановлені судом у справі 
№ 456/1866/21 преюдиційні обставини Велика Палата відхиляє з огляду на таке. 
85. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
86. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). 
87. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 дійшла висновку, що преюдиційне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (підпункт 9.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі 
№ 910/6355/20).
88. Правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (підпункт 9.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 
2022 року у справі № 910/6355/20).
89. Правова оцінка суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. 
90. У справі № 456/1866/21 суд надавав правову оцінку обставинам справи щодо порушення відповідачем умов договору в частині несплати позивачці орендної плати у належному розмірі і дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.
91. Обставин підписання позивачкою договорів оренди землі від 01 лютого 
2019 року або узгодження сторонами їх істотних умов у зазначеній справі суд не встановлював. 
92. Таким чином, зазначені правові висновки не є преюдиційними обставинами в розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України. Суди попередніх інстанцій з додержанням норм процесуального права надавали оцінку доказам щодо укладеності / неукладеності договорів оренди в загальному порядку, в тому числі висновку судової почеркознавчої експертизи від 01 березня 2023 року. Отже, доводи касаційної скарги про безпідставність призначення цієї експертизи з посиланням на частину четверту статті 82 ЦПК України, є помилковими. 
Щодо способу захисту порушеного права
93. Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані з позбавленням володіння (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі 
№ 359/3373/16).
94. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.
95. Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
96. За статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
97. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
98. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
99. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року 
у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, 
від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року 
у справі № 227/3760/19, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.
100. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-цза подібних правовідносин щодо способу захисту права власника при непідписаному договорі оренди земельної ділянки Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. 
101. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 зазначила, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
102. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.
103. Встановивши, що відповідач фактично користується спірними земельними ділянками, створюючи перешкоди у їх користуванні власнику, суди правильно вважали, що в цьому випадку належним та ефективним способом захисту права, яке позивачка як власниця земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок, тобто негаторний позов.
104. Отже, Велика Палата погоджується із тим, що належним та ефективним способом захисту прав власника, позбавленого права користування належним йому майном, є пред`явлення негаторного позову. Такий висновок викладено, зокрема, у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, 
від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19. 
105. Посилання відповідача на неврахування судами висновків об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, від 02 червня 
2025 року у справі № 144/1440/22, не беруться до уваги, з огляду на викладені в ухвалі від 29 жовтня 2025 року підстави прийняття цієї справи для розгляду Великою Палатою Верховного Суду.
106. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову  ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування належними їй на праві власності земельними ділянками (кадастрові номери 4625380800:06:000:0309, 4625380800:06:000:0985, 4625380800:06:000:0730) шляхом зобов`язання ПП «ПАФ «Батько і син» їх повернути. 
107. Оцінюючи доводи заявника про те, що єдиним належним способом захисту права позивачки є вимоги про визнання відсутнім права оренди, а не заявлення негаторного позову з вимогою повернути земельну ділянку власнику, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
108. У частині першій статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї статті прямо декларує, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Диспозитивність - це один із базових принципів судочинства, керуючись яким позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача, який вважає, що саме у такий спосіб буде захищено його порушене право.
109. Заявлення негаторного позову шляхом повернення власнику майна дійсно не є єдиним універсальним способом захисту порушених прав власника майна, який має перешкоди в користуванні ним. 
110. Оскільки предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують вчинення відповідачем дій, що перешкоджають власнику майна використовувати належні йому права, позивач, з огляду на характер порушень, самостійно визначає спосіб, у який він вбачає можливим їх усунути.
111. Така особа може вимагати, щоб суд надав захист її праву на землю, заявляючи вимоги про усунення існуючих перешкод шляхом припинення дій, що порушують право або відновлюють становище, яке існувало до порушення права (вимоги про повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права тощо), залежно від того, у який спосіб чиняться перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном.
112. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законодавством. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року 
у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі 
№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)].
113. Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Близькі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі 
№ 910/2389/23.
114. Спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
115. Таким чином, коли власник землі обґрунтовує позовні вимоги наявністю перешкод у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою (безпідставним фактичним користуванням майном або реєстрацією речового права іншої особи), то залежно від позовних вимог, характеру порушених прав та фактичних обставин справи суд, якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, може захистити права такого власника в незаборонений законом спосіб, спрямований на усунення порушень (у тому числі й шляхом повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права).
116. Для ефективного захисту прав власника нерухомого майна, щодо якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незаконно внесено запис про право користування іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, власник може звернутись з негаторним позовом, зокрема, але не виключно, шляхом пред`явлення вимоги про повернення майна, визнання відсутнім права оренди чи скасування державної реєстрації права користування іншої особи, залежно від обставин кожної конкретної справи.
З огляду на позовні вимоги, характер порушених прав позивачки та фактичні обставини цієї справи, доводи відповідача про те, що єдиним ефективним способом захисту прав позивачки є визнання відсутнім права оренди, безпідставні. 

Щодо відступу від висновків
117. Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. 
118. Передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила про необхідність уточнення (конкретизації) правового висновку Великої Палати Верховного Суду або відступу від такого висновку, викладеного у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19, у частині того, що єдиним належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.
119. Велика Палата Верховного Суду акцентує увагу на тому, що в її постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 немає висновків про єдиний і безальтернативний ефективний спосіб захисту права власника земельної ділянки, який заперечує право користування його земельною ділянкою третьою особою, посилаючись на відсутність орендних правовідносин. 
120. Крім того, зазначений висновок був викладений судом за обставини, коли власник не був позбавлений фактичного користування належною йому земельною ділянкою.
121. Тобто визначення у згаданій справі такого способу захисту, як визнання відсутнім права оренди, було зумовлене обставинами конкретної справи, в якій необхідність усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не пов`язувалася з фактичним позбавленням позивача можливості користуватися своїй майном, оскільки після заперечення існування орендних правовідносин він почав самостійно обробляти свою землю, 
а обґрунтовувалася запереченням юридичного права у відповідача користуватися належною позивачу земельною ділянкою. 
122. Отже, саме встановлені обставини конкретної справи не потребували застосування речового способу захисту (повернення земельної ділянки), тому, формуючи відповідний висновок, Велика Палата Верховного Суду окреслила його застосування фразою «у цих спірних правовідносинах», що не вказує на його універсальний характер. У разі коли фактичні обставини вказують на інший ефективний спосіб захисту, зокрема як у справі, що переглядається, то суди повинні застосувати такий спосіб захисту, який повністю поновить права власника земельної ділянки. 
123. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та надавати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
За таких обставин, Велика Палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові від 29 листопада 2023 року 
у справі № 513/879/19, з огляду на встановлені судами різні обставини справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
124. За приписами пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
125. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на висновки, зроблені в цій постанові, Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому касаційну скаргу ПП «ПАФ «Батько і син» слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
З огляду на залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і син» залишити без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачка				О. В. Білоконь	
Судді:		О. О. Банасько		Н. М. Мартинюк	
		О. Л. Булейко		К. М. Пільков	
		І. А. Воробйова		С. О. Погрібний	
		О. А. Губська		Т. Г. Стрелець	
		А. А. Ємець		О. В. Ступак	
		Л. Ю. Кишакевич		І. В. Ткач	
		В. В. Король		О. С. Ткачук	
		С. І. Кравченко		В. Ю. Уркевич	
		О. В. Кривенда