01.06.2026 Провадження по справі № 2/940/17/26 
Справа № 940/1321/24

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

01 червня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :
головуючого судді Косович Т.П.
при секретарі Козуб І.С.
з участю адвокатів Порхун О.П., Завальнюка В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАК-Агро» про визнання відсутнім права оренди, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку,
встановив: 
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відсутнім право оренди товариства з обмеженою відповідальністю «ТАК-Агро» на земельну ділянку, кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, загальною площею 2,007 га, яка знаходиться на території Кошівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, усунути їй перешкоди у користуванні даною земельною ділянкою шляхом витребування її із незаконного користування у відповідача та повернення її позивачу, скасувати державну реєстрацію права оренди, яке зареєстроване державним реєстратором Тетіївської районної державної адміністрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – номер запису про інше речове право 19482861, а також стягнути судові витрати по справі, посилаючись на те, що посилаючись на те, що вона є власником даної земельної ділянки, яку вона успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_2 , яка договір оренди землі з ТОВ «ТАК-Агро» 01.12.2016 року не укладала, підпис в договорі від її імені поставлений іншою особою, а тому даний договір вважається таким, що не відбувся, тобто є не укладеним, з огляду на що належна їй земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача без встановлених законом підстав. 
Представником відповідача ТОВ «ТАК-Агро» Завальнюком В.В. надано відзив на позовну заяву, в якому останній позовних вимог ОСОБА_1 не визнає, посилаючись на те, що договір оренди землі, укладений між ТОВ «ТАК-Агро» та ОСОБА_2 01.12.2016 року є дійсним і позивачка протягом 2022-2024 років отримувала орендну плату за даним договором, що свідчить про фактичне визнання нею умов договору, тобто її дії є конклюдентними. 
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали. ОСОБА_1 суду пояснила, що знала про договір оренди землі, який її мати ОСОБА_2 уклала із ТОВ «ТАК-Агро» у 2011 році, про договір оренди від 01.12.2016 року вона не знала і мати їй ніколи про нього не говорила. Орендну плату за користування земельною ділянкою вона отримувала, так як вважала, що договір оренди 2011 року не закінчився, так їй повідомили в товаристві. Факт орендних відносин з ТОВ «ТАК-Агро» вона не визнає. Представник позивачки суду пояснила, що ОСОБА_1 отримувала орендну плату до того моменту як побачила договір оренди від 01.12.2016 року строком на 25 років. Звернувшись до товариства з проханням надати їй договір оренди від 01.12.2016 року, вона отримала його взагалі без підпису орендодавця. Такий самий договір без підпису орендодавця міститься і в матеріалах реєстраційної справи. Таким чином право оренди ТОВ «ТАК-Агро» на земельну ділянку, кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, загальною площею 2,007 га, відсутнє взагалі. 
Представник відповідача ТОВ «ТАК-Агро» адвокат Завальнюк В.В. позовних вимог не визнав, суду пояснив, що договір оренди землі від 01.12.2016 року фактично виконувався, а отже визнавався сторонами, поведінка позивачки є недобросовісною, остання, ймовірно, договір оренди землі від 01.12.2016 року підписала за матір сама. 
Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з такого.
В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 2,007 га, кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, яка знаходиться на території Кошівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2022 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 318053665 від 19.12.2022 року.
01.12.2016 року між спадкодавцем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «ТАК-Агро» був укладений договір оренди даної земельної ділянки строком на 25 років, право оренди зареєстроване державним реєстратором Тетіївської районної державної адміністрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – номер запису про інше речове право 19482861.
Проте із висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 1442/25-32/1443/25-33 від 05.11.2025 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 01.12.2016 року, укладеному між ОСОБА_2 та ТОВ «ТАК-Агро» щодо земельної ділянки кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 01.12.2016 року, укладеному між ОСОБА_2 та ТОВ «ТАК-Агро» щодо земельної ділянки кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, виконаний не ОСОБА_2 з навмисною зміною ознак власного підписного почерку, а іншою особою.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) визначено, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як встановлено судом, померла ОСОБА_2 , будучи власником земельної ділянки площею 2,007 га, кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, яка знаходиться на території Кошівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, згоди на її оренду не давала, договір оренди землі 01.12.2016 року з відповідачем не укладала, підпис в договорі вчинений не нею, а іншою особою, а відтак договір оренди землі від 01.12.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ТАК-Агро» за відсутності волевиявлення орендодавця є не укладеним, тобто таким, що не відбувся, а тому суд задовольняє позовні вимоги позивачки - визнає відсутнім права оренди ТОВ «ТАК-Агро» на дану земельну ділянку, усуває перешкоди у користуванні нею зі скасуванням державної реєстрації іншого речового права на нерухоме майно. 
Посилання представника відповідача на те, що позивачка згідно наданих відомостей ТОВ «ТАК-Агро» для зарахування заробітної плати (перерахування паїв), платіжних інструкцій № 20762 від 27.12.2022 року, № 23539 від 13.09.2023 року та відомості нарахування коштів № 4 від 15.08.2024 року, протягом 2022-2024 років отримувала орендну плату за договором оренди землі від 01.12.2016 року, що свідчить про фактичне визнання нею умов договору, тобто її дії є конклюдентними, суд віхиляє з огляду на таке.
Так, конклюдентні дії – це дії, що виражають волю особи укласти договір або встановити правовідносини, але не словами чи письмово, а через конкретну поведінку. Така поведінка дає підстави зробити висновок про намір особи укласти угоду, наприклад, придбання товару в автоматі, прохід через турнікет у метро, або початок фактичного користування послугою після оплати, приєднання до публічного договору.
Однак, конклюдентні дії (прийняття коштів) застосовуються лише у випадку усних правочинів, а укладення договору оренди землі в усній формі – не передбачено законом. Договір оренди землі укладається виключно в письмовій формі.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. (ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України).
Стаття 208 ЦК України визначає правочини, які належить вчиняти у письмовій формі. Зокрема, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п. 2 ч.1 ст. 208 ЦК України).
За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ст. 792 ЦК України).
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ч. 4 ст. 124 Земельного кодексу України).
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч. 1. ст. 93 Земельного кодексу України).
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що для реєстрації права власності необхідно надати саме письмовий правочин, який є письмовим документом. Без такого письмового правочину (або іншого документа, що підтверджує виникнення чи перехід права власності) реєстрація у Державному реєстрі речових прав неможлива. Документи, що подаються для реєстрації, мають бути в паперовій або електронній формі, але зміст правочину залишається незмінним і має бути письмовим.
Отже, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права, яка може бути здійснена лише на підставі письмового договору оренди земельної ділянки.
Відтак, немає правових підстав стверджувати, що право оренди земельної ділянки існувало та було законним без належного письмового договору оренди.
Якщо орендодавець отримував будь-які кошти, то вони мають характер вільних фінансових виплат за користування землею і прийняттям цих коштів орендодавець не підтвердив наявність між сторонами орендних правовідносин та існування договору оренди землі.
Верховним Судом у постанові від 15 січня 2021 року у справі №650/1331/18 розглядалось питання щодо застосування висновків Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц при вирішенні правовідносин, предметом яких є негаторний позов з приводу земельної ділянки, щодо якої договір оренди не укладався, разом із висновками Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17.
З тексту постанови Верховного Суду у справі №650/1331/18 вбачається, що в розрізі того питання, чи вважається спірний договір укладеним у разі вчинення конклюдентних дій (сплати орендної плати) підлягають застосуванню саме висновки пунктів 7.38-7.39 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц і аргументи щодо досягнення волевиявлення сторони на укладення такого договору внаслідок отримання орендної плати визнано необґрунтованими.
В пунктах 7.38-7.40 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц від 16.06.2020 р. зазначено наступне:
7.37. У праві України зазначена доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14).
7.38. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.
7.39. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований.
7.40. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.
Таким чином, факт виплати фактичним землекористувачем грошових коштів за користування земельною ділянкою, без укладеного з власником землі законного (чинного, укладеного) письмового договору оренди, не створює між сторонами договірних зобов`язань (орендних правовідносин) та не підміняє необхідність укладення письмового договору.
Факт прийняття орендодавцем коштів за користування земельною ділянкою не є конклюдентними діями, які свідчать про волевиявлення орендодавця та вчинення правочину, оскільки, конклюдентні дії застосовуються лише до усних правочинів. 
Щодо посилання представника відповідача на принцип добросовісності - доктрину «втрати права на заперечення» (поведінку, що суперечить попередній), суд зазначає, що Верховний Суд розмежовує ситуації. Так, якщо договір був підписаний, але мав дефекти і сторони його виконували — поведінка орендодавця визнається недобросовісною у разі раптового позову. Проте, якщо підпису взагалі не було, тривале отримання коштів не може легалізувати неіснуючий правочин.
Також суд не застосовує висновок Верховного суду, викланий у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі № 390/964/21, на який посилається представник відповідача, так як правовідносини у даній справі не є подібними (тотожними) з правовідносинами у справі, яка розглядається, - даний висновок стосується випадку, коли договір оренди землі був підписаний орендодавцем, проте не зареєстрований у встановленому поряку, тобто було присутнє волевиявлення орендодавця на укладення договору. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як встановлено в судовому засіданні, позивачка понесла судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією АТ «Таскомбанк» № 0451-7710-4167-2522 від 10.10.2024 року, та витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 24596,64 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» від 21.03.2025 року, а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача, який має відповідати за позовом – ТОВ «ТАК-Агро».
Щодо судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, то представник позивачки до закінчення судових дебатів у справі зробила заяву про подання доказів їх понесення протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а тому вимогу про стягнення з відповідача таких судових витрат суд на даний час не розглядає. 
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України,ст.ст. 207, 319, 391, 638 ЦК України, суд
ухвалив: 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАК-Агро» про визнання відсутнім права оренди, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку – задовольнити. 
Визнати відсутнім права оренди товариства з обмеженою відповідальністю «ТАК-Агро» (код ЄДРПОУ 31970268) на земельну ділянку, кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, загальною площею 2,007 га, яка знаходиться на території Кошівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ) у користуванні її земельною ділянкою, кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, загальною площею 2,007 га, яка знаходиться на території Кошівської сільської ради Білоцерківського району Київської області шляхом витребування її із незаконного користування у товариства з обмеженою відповідальністю «ТАК-Агро» (код ЄДРПОУ 31970268) та повернення її позивачу.
Скасувати державну реєстрацію права оренди товариства з обмеженою відповідальністю «ТАК-Агро» (код ЄДРПОУ 31970268) на земельну ділянку, кадастровий номер: 3224684400:04:012:0040, загальною площею 2,007 га, яка знаходиться на території Кошівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, яке зареєстроване державним реєстратором Тетіївської районної державної адміністрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – номер запису про інше речове право 19482861.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ТАК-Агро», код ЄДРПОУ 31970268, місцезнаходження: м. Тетіїв, вул. Соборна, 3 Білоцерківського району Київської області, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_1 , - 25807 (двадцять п`ять тисяч вісімсот сім) гривень 84 копійки судових витрат. 

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 08 червня 2026 року.

Суддя: Т.П.Косович