КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2026 року м. Київ № 320/3817/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Міністерства соціальної політики України,
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства соціальної політики України, в якому просить суд:
- визнати незаконними, неконституційними та протиправними рішення, дії та бездіяльність Міністерства соціальної політики України, які, на переконання позивача, полягають у невиконанні вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Конституції України щодо належного забезпечення його соціальних прав;
- зобов`язати Міністерство соціальної політики України здійснити перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення як п`ятикратної мінімальної заробітної плати за 2022, 2023, 2024 роки;
- зобов`язати відповідача виплатити позивачу недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення за 2022– 2024 роки у загальній сумі 104 250 грн;
- зобов`язати відповідача у подальшому щорічно виплачувати позивачу допомогу на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат за кожний поточний рік;
- стягнути з Міністерства соціальної політики України моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Позивач вважає, що внаслідок численних змін до Закону № 796-XII було звужено обсяг його соціальних гарантій як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. На думку позивача, первісна редакція закону гарантувала йому щорічну допомогу на оздоровлення у кратному розмірі до мінімальної заробітної плати, зокрема у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат. Позивач зазначає, що формулювання чинної редакції статті 48 Закону №796-XII про виплату компенсацій і допомоги «у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України» призвело до фактичного знецінення соціальної гарантії, оскільки розміри виплат, визначені Кабінетом Міністрів України, є значно меншими, ніж ті, які позивач вважає належними. Також позивач посилається на положення Конституції України щодо неприпустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, принцип соціальної держави, право на соціальний захист та обов`язок держави забезпечувати належний рівень соціальних гарантій постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи. Окремо позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку обґрунтовує тривалим, на його думку, порушенням його прав, втратою довіри до органів державної влади, моральними переживаннями та необхідністю звернення до суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні). 
Відповідач проти задоволення позову заперечив та зазначив, що Мінсоцполітики діє виключно в межах повноважень, визначених Конституцією та законами України. Розміри щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначені Кабінетом Міністрів України, зокрема постановою від 12.07.2005 №562, а порядок виплати такої допомоги врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №760. Відтак, Міністерство не має повноважень самостійно здійснювати перерахунок такої допомоги у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, як просить позивач.
Позивач подав до суду відповідь на відзив у якому підтримав доводи позовної заяви та просив її задовольнити в повному обсязі.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив про таке.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є пенсіонером, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесеним до категорії 2, що підтверджується відповідним посвідченням.
22.09.2024 позивач звернувся до Міністерства соціальної політики України із заявою, в якій просив провести виплату щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до, на його думку, первинної редакції Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, без застосування положення про виплату такої компенсації та допомоги у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Листом від 14.10.2024 №549/0/186-24 Міністерство соціальної політики України повідомило позивача, що статтею 48 Закону №796-XII передбачено виплату щорічної допомоги на оздоровлення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а відповідні розміри визначені постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 №562. Також відповідач зазначив, що питання підвищення розмірів щорічної допомоги на оздоровлення можливе лише за умови збільшення фінансування з Державного бюджету України.
Вважаючи таку відповідь проявом протиправної бездіяльності та порушенням його прав, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у випадках, передбачених законом. Водночас зміст, порядок та умови реалізації відповідних соціальних гарантій визначаються законами України та прийнятими на їх виконання підзаконними нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсації та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України. Саме ця чинна редакція статті 48 є застосовною до спірних правовідносин, а не попередні редакції закону, на які посилається позивач. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено конкретні розміри щорічної допомоги на оздоровлення для відповідних категорій осіб. Зазначена постанова є чинною, а її поточна редакція діє з 04.03.2020. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №760 затверджено Порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян. Вказаний Порядок є чинним та визначає механізм виплати відповідної допомоги. 
Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №423, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Мінсоцполітики є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціального захисту населення. Водночас наведене Положення не наділяє Міністерство повноваженнями самостійно змінювати законодавчо визначений порядок і розміри соціальних виплат або відновлювати попередні редакції закону.
Судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесеним до 2 категорії, та звернувся до Міністерства соціальної політики України із заявою щодо виплати йому щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, посилаючись на попередні редакції статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На думку позивача, подальші зміни до вказаної статті призвели до звуження змісту та обсягу його соціальних прав, а тому відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки у сумі 104 250 грн, у подальшому виплачувати таку допомогу у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат за кожний поточний рік, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Оцінюючи доводи сторін, суд насамперед зазначає, що право позивача на соціальний захист як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідачем не заперечується. 
Разом з тим наявність у позивача відповідного статусу не свідчить про наявність у нього права на отримання щорічної допомоги на оздоровлення саме у тому розмірі, який він визначає самостійно, з посиланням на попередні редакції законодавства, що на момент виникнення спірних правовідносин не є чинними.
Стаття 48 Закону № 796-XII передбачає, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України. Таким чином, законодавець прямо відніс питання визначення порядку та розмірів зазначеної виплати до повноважень Кабінету Міністрів України. 
Вказана норма є чинною, не визнана неконституційною у встановленому законом порядку, а тому підлягає застосуванню суб`єктами владних повноважень та судом при вирішенні цього спору.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 №562 визначено конкретні розміри щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зазначена постанова є чинним нормативно-правовим актом та підлягає застосуванню у правовідносинах щодо виплати відповідної допомоги. Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №760 затверджено Порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян. Вказаний Порядок регулює механізм здійснення відповідних виплат та передбачає їх проведення за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на відповідний рік.
З огляду на наведене, доводи позивача про те, що щорічна допомога на оздоровлення має бути виплачена йому за 2022, 2023, 2024 роки у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, не ґрунтуються на чинному правовому регулюванні. 
Позивач фактично просить застосувати до спірних правовідносин попередню редакцію статті 48 Закону № 796-XII, яка не є чинною на момент виникнення спірних правовідносин, та не застосовувати чинну редакцію цієї статті, яка прямо передбачає визначення порядку та розміру виплати Кабінетом Міністрів України.
Суд враховує, що позивач у позовній заяві та відповіді на відзив посилається на неконституційність змін до статті 48 Закону №796-XII, звуження змісту та обсягу його соціальних гарантій, а також на необхідність відновлення попереднього обсягу виплат. 
Разом з тим, адміністративний суд не здійснює конституційного контролю за законами України, не визнає закони неконституційними та не відновлює попередні редакції законодавчих норм. 
Такі повноваження належать Конституційному Суду України у порядку, визначеному Конституцією України та Законом України «Про Конституційний Суд України». 
До моменту визнання відповідної норми неконституційною вона є чинною та обов`язковою для застосування.
Так само Міністерство соціальної політики України не наділене повноваженнями самостійно змінювати зміст статті 48 Закону №796-XII, відновлювати її попередню редакцію, не застосовувати чинну постанову Кабінету Міністрів України №562 або визначати інший розмір щорічної допомоги на оздоровлення, ніж той, який встановлений Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №423, Мінсоцполітики є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики, зокрема у сфері соціального захисту населення. Проте такі повноваження не включають можливості індивідуальним рішенням Міністерства змінювати порядок і розмір виплат, визначені законом та актами Кабінету Міністрів України.
Суд також бере до уваги доводи відповідача про те, що відповідні соціальні виплати здійснюються в межах бюджетних призначень, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік. 
Відповідно до статті 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами, а виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. 
Отже, питання збільшення розмірів компенсаційних та соціальних виплат, які фінансуються з державного бюджету, пов`язане з наявністю відповідних бюджетних призначень та не може бути вирішене Міністерством соціальної політики України самостійно поза межами чинного бюджетного та спеціального законодавства.
Разом з тим суд наголошує, що бюджетні обмеження самі по собі не можуть бути підставою для невиконання чинного закону. 
Однак у цій справі спір полягає не у невиконанні відповідачем закону чи нормативно-правового акта, а у незгоді позивача із самим змістом чинного законодавчого регулювання та встановленими Кабінетом Міністрів України розмірами щорічної допомоги на оздоровлення.
За таких обставин посилання позивача на недостатність розміру виплати або на соціальну несправедливість такого розміру, на думку позивача, не доводить протиправності поведінки саме Міністерства соціальної політики України.
Суд не приймає доводи позивача про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати йому щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат. 
Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце тоді, коли відповідний орган був зобов`язаний вчинити конкретні дії на підставі Закону, мав реальну можливість їх вчинити, але безпідставно цього не зробив.
У цій справі позивачем не доведено наявності у Мінсоцполітики обов`язку здійснити йому перерахунок і виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат. 
Чинне правове регулювання передбачає інший механізм визначення розміру такої виплати, а саме у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Зі змісту наданих суду матеріалів вбачається, що відповідач, розглядаючи звернення позивача, надав йому відповідь із посиланням на чинне законодавство, зокрема статтю 48 Закону №796-XII, постанову Кабінету Міністрів України №562 та відповідні бюджетні обмеження щодо можливого підвищення розмірів виплат. 
Отже, відповідач не залишив звернення позивача без розгляду, не ухилився від надання відповіді та навів правові підстави своєї позиції. 
Посилання позивача на статті 22, 56, 58, 60, 64, 67 Конституції України та Закону №796-XII також не змінюють висновків суду. Зазначені норми закріплюють загальні гарантії прав людини, право на відшкодування шкоди, принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, а також відповідальність за порушення законодавства. 
Однак позивач не довів, що саме Міністерство соціальної політики України своїм рішенням, дією чи бездіяльністю звузило зміст або обсяг його прав, не виконало покладений на нього законом обов`язок або заподіяло йому шкоду. 
Фактично позивач ототожнює діяльність Міністерства із законодавчими змінами, прийнятими Верховною Радою України, та нормативним регулюванням, установленим Кабінетом Міністрів України, що є помилковим з огляду на розмежування повноважень між органами державної влади.
Необґрунтованими є також вимоги позивача про зобов`язання відповідача у подальшому щорічно виплачувати йому допомогу на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат. 
Така вимога спрямована на майбутнє, має невизначений характер та фактично передбачає встановлення судом загального правила щодо майбутніх бюджетних виплат поза межами чинного нормативного регулювання. 
Адміністративний суд здійснює захист конкретного порушеного права у правовідносинах, а не підміняє собою законодавця чи Кабінет Міністрів України у визначенні майбутнього порядку та розміру соціальних виплат.
Крім того, позивач просить зобов`язати відповідача фактично відновити формулювання статті 48 Закону №796-XII у попередній редакції, тобто без положення про виплату компенсацій і допомоги у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Така вимога не може бути задоволена, оскільки внесення змін до законів України належить до повноважень Верховної Ради України, а не Міністерства соціальної політики України чи адміністративного суду при розгляді індивідуального спору. 
Відповідач не є належним суб`єктом для виконання такої вимоги, а сам обраний спосіб захисту не відповідає положенням статті 5 КАС України.
Щодо вимоги про стягнення з Міністерства соціальної політики України моральної шкоди у розмірі 100 000 грн суд зазначає таке.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені, зокрема, статтями 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України. Для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду необхідним є встановлення сукупності таких умов: наявність шкоди, протиправність поведінки відповідача, причинний зв`язок між такою поведінкою та заподіяною шкодою, а також обґрунтованість заявленого розміру відшкодування. У спорах про відшкодування моральної шкоди суд має встановити, чим саме підтверджується факт заподіяння особі моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони настали, якими діями або бездіяльністю їх заподіяно та з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір заявленої компенсації.
У межах цієї справи суд не встановив протиправності рішення, дії чи бездіяльності Міністерства соціальної політики України. Відповідач діяв відповідно до чинного законодавства, надав позивачу відповідь у межах своєї компетенції та обґрунтував неможливість виплати допомоги у розмірі, який не передбачений чинними нормативно-правовими актами. Позивач, своєю чергою, не надав належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди саме діями або бездіяльністю відповідача, не довів причинного зв`язку між поведінкою Мінсоцполітики та заявленими моральними стражданнями, а також не обґрунтував розмір компенсації у сумі 100 000 грн.
Саме лише незадоволення позивача змістом чинного законодавчого регулювання, а також розміром установленої державою соціальної виплати та/або відповіддю Міністерства не є достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. Відсутність встановленої судом протиправної поведінки відповідача виключає можливість задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Водночас обов`язок доведення факту порушення свого права, наявності шкоди, її розміру та причинного зв`язку між шкодою і поведінкою відповідача покладається на позивача. 
У цій справі відповідач обґрунтував правомірність своєї позиції посиланням на чинні норми законодавства, тоді як позивач не довів наявності порушеного права саме з боку Міністерства соціальної політики України.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що Міністерство соціальної політики України діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. 
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивачки є необґрунтованими, а вимоги такими, у задоволенні яких належить відмовити.
Відповідно до положень статті 139 КАС України, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя   Панова Г. В.