ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року Справа № 903/267/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Хабарова М.В.,
суддя Петухов М.Г.
суддя Мамченко Ю.А.

секретар судового засідання Щербак В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровіллс" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 у справі №903/267/26 (суддя Бідюк С.В., повна ухвала складена 19.03.2026)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОК МП-КАРВЕР" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровіллс" 
про стягнення 11 228 406,09 грн

за участю представників:
позивача - Сохацький А.В. 
відповідача - Антонюк Р.В.
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 заяву ТОВ "Ток МП-Карвер" про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Євровіллс", які знаходяться в банківських установах на рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровіллс", інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову від 19.03.2026, в межах ціни позову - 11 228 406,09 грн.
В обґрунтування постановленої ухвали, суд першої інстанції встановивши, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту грошових коштів у розмірі ціни позову, забезпечить рівність становища обох сторін, баланс їх інтересів, не позбавить відповідача можливості здійснювати господарську діяльність, а лише обмежить його право на період дії таких заходів вільно користуватися грошовими коштами в межах ціни позову, дійшов висновку про задоволення заяви ТОВ "Ток МП-Карвер" про вжиття заходів забезпечення позову.
Не погоджуючись з постановленою ухвалою, ТОВ "Євровіллс" звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що оскаржувана ухвала не містить належного аналізу впливу накладеного арешту на можливість ТОВ "Євровіллс" здійснювати господарську діяльність та виконувати поточні зобов`язання, зокрема щодо виплати заробітної плати, сплати податків, орендних платежів та інших обов`язкових витрат, а тому висновок суду про відсутність невиправданого обмеження прав відповідача є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами.
Апелянт вказує на відсутність у матеріалах справи будь-яких даних щодо майнового стану відповідача, ознак його недобросовісної поведінки чи інших обставин, які б об`єктивно свідчили про необхідність застосування такого заходу забезпечення позову, як арешт усіх рахунків.
Зазначає також, що ні первісний кредитор, ні новий кредитор не зверталися до відповідача з відповідними претензіями чи вимогами, а також не надали доказів належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги. За таких обставин невиконання відповідачем зобов`язання на користь нового кредитора не може розцінюватися як ухилення від його виконання. Водночас тривала бездіяльність кредиторів свідчить про відсутність нагального ризику, який би обґрунтовував необхідність застосування арешту рахунків.
Окрім того вказує, що судом першої інстанції не було перевірено повноваження представника заявника, який до заяви про забезпечення позову долучив ордер на представництво позивача у Головному сервісному центрі МВС України, а не в Господарському суді Волинської області.
Таким чином, вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких позивач звернувся, а доводи заяви про забезпечення позову ґрунтуються виключно на припущеннях позивача щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача стосовно спірного майна, які вказують на ймовірне ускладнення виконання рішення, без підтвердження реально існуючих обставин на які посилається позивач
З огляду на вищевикладене, апелянт вважає відсутніми підстави для забезпечення позову у справі №903/267/26.
Позивач своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст.263 Господарського процесуального кодексу України не скористався.
Згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання 30.04.2026 з`явились представники позивача та відповідача, які надали свої пояснення щодо обставин справи.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, заслухваши присутніх представників сторін, вивчивши матеріали оскарження ухвали від 19.03.2026 , наявні в них докази, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів оскарження ухвали Господарського суду Волинської області від 19.03.2026, ТОВ "Ток МП-Карвер" звернуся до Господарського суду Волинської області з позовом до ТОВ "Євровіллс" про стягнення за договором поставки № 7/01-25 від 24.01.2025 коштів в сумі 11 228 406,09 грн, в т.ч.: 10 762 110,00 грн основного боргу, 250 460,07 грн інфляційних втрат та 215 836,02 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання щодо поставки товару за договором договір поставки №7/01-25 від 24.01.2025, укладеним між ТОВ "Тенгем про" (Покупець) та ТОВ "Євровіллс" (Продавець).
ТОВ "Тенгем про" на підставі договору відступлення права вимоги від 23.05.2025 відступило ТОВ "Ток МП-Карвер" право вимоги за договором поставки № 7/01-25 від 24.01.2025.
Враховуючи, що ТОВ "Ток МП-Карвер" набуло статусу сторони (Покупця) за договором поставки № 7/01-25 від 24.01.2025, у відповідності до приписів ст.512-517 Цивільного кодексу України та існування невиконаного, за твердженням позивача, зобов`язання відповідачем за договором, ТОВ "Так МП-Карвер" звернулось з позовом до суду.
18.03.2026 до суду першої інстанції від ТОВ "Ток МП-Карвер" надійшла заява про забезпечення позову, в якій останній просить суд накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Євровілліс", які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках товариства, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, в межах суми позову 11 228 406,09 гривень.
Обґрунтовуючи вищевказану заяву позивач зазначив, що виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти в сумі заявлених позовних вимог, що належать відповідачу та перебувають на його розрахункових рахунках безпосередньо пов`язано із предметом позову.
Вважає, що арешт грошових коштів у розмірі ціни позову, забезпечить рівність становища обох сторін, баланс їх інтересів та не позбавить відповідача можливості здійснювати господарську діяльність, а лише обмежить його право на період дії таких заходів вільно користуватися грошовими коштами в межах ціни позову.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з положеннями ст.ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову є одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є запобігання можливому порушенню в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. Цим забезпечується можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Тобто, забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.
Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 зазначила, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Разом з тим, у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 Об`єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду висловила правову позицію, за якою, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Отже, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. (аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21, від 20.06.2025 у справі №911/2073/24).
Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного до предмету спору, заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співмірності виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
При цьому, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Разом з тим, законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет вірогідності, належності, допустимості та достовірності. 
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
Як вбачається з матеріалів оскарження, предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача 11 228 406,09 грн, в т.ч.: 10 762 110,00 грн основного боргу, як передоплати за товар за договором поставки № 7/01-25 від 24.01.2025, 250 460,07 грн інфляційних втрат та 215 836,02 грн 3% річних.
Оскільки судове рішення при задоволенні вищевказаної позовної вимоги вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Згідно з ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає оцінку співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язуються заявлені позовні вимоги та застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову та які можуть виражатись у вчиненні відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25.
Колегія суддів звертає увагу, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору, а процесуальний закон, визначаючи уст.75 Господарського процесуального кодексу України підстави звільнення від доказування, не передбачає звільнення учасника від доказування у разі подання заяви про забезпечення позову.
У розрізі вказаного колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити, попри це такі дії не можуть визнаватись встановленими поза межами процедури та стандартів доказування.
У зворотному ж порушується баланс рівності усіх учасників судового процесу та презюмується абсолютне право заявника на застосування обраних ним заходів забезпечення позову.
Оцінюючи заявлені ТОВ "Ток МП-Карвер" заходи забезпечення позову, колегія суддів вважає їх неспівмірними та такими, що не підтверджені жодними доказами необхідності їх вжиття, зокрема товариством не наведено фактичних обставин, які б свідчили про реальну ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи позову до суду та обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Зокрема, позивач не надав доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих як на витрачання/списання коштів з рахунків, у тому числі не для здійснення розрахунків з позивачем, так і на реалізацію наявного у нього майна чи підготовчі дії до його реалізації; доведення товариства до банкрутства, тощо. 
Тобто, ТОВ "Ток МП-Карвер" не доведено, що грошові кошти, належні товариству на момент пред`явлення позову до нього, можуть зникнути чи зменшитись за кількістю на момент виконання рішення.
Самі лише припущення ТОВ "Ток МП-Карвер" про можливість ухилення від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Обставини ж можливості відповідача розпоряджатися коштами не є доказом ризику ухилення від виконання судового рішення.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Разом з тим, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, яке має бути підтверджене, в порядку ст.74 Господарського процесуального кодексу України, доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.
Як встановлено судовою колегією, в матеріалах оскарження ухвали місцевого господарського суду від 19.03.2026 у справі №903/267/26 відсутні та позивачем до суду першої інстанції разом з заявою про вжиття заходів забезпечення позову не подано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач здійснює будь-які дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
При цьому, сам факт звернення із заявою позивача про забезпечення позову не звільняє його від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, та не є підставою для відступу від принципів рівності сторін і змагальності процесу.

За відсутності доведених ризиків утруднення виконання рішення суду застосування такого заходу не відповідатиме вимогам пропорційності, тим більше, що забезпечення позову не повинно мати на меті створення для відповідача негативних наслідків, тотожних наслідкам задоволення позову, та не може використовуватися як інструмент попереднього примусу до виконання спірного зобов`язання.
Відтак, твердження позивача, що лише на відповідача покладений обов`язок щодо доведеності можливості виконання зобов`язання, тобто наявності у нього коштів для сплати боргу у разі задоволення позову не звільняє ТОВ "Ток МП-Карвер" від необхідності доведення наявності обставин, які свідчать про ризик ускладнення чи неможливості виконання судового рішення, та обґрунтування потреби у застосуванні заходів забезпечення позову.
Окрім того, суд вважає передчасним застосування заходів забезпечення позову за заявою позивача - нового кредитора у спірних правовідносинах на підстваі договору відступлення права вимоги від 23.05.2025, оскільки вказаний факт та саме відступлення права вимоги оспорюється відповідачем, про що було повідомлено останнім у судовому засіданні 30.04.2026, при цьому апеляційний суд на даному етапі не здійснює оцінку обґрунтованості позовних вимог, однак враховує при наданні оцінки щодо обгрунтованості вжиття заходів забезпечення позову.
Окрім того, колегія суддів вважає, що накладення арешту на усі кошти на рахунках юридичної особи може призвести до перешкод у здійсненні нею господарської діяльності, в свою чергу, погіршення майнового стану сторони, оскільки знерухомлення грошових активів, як основного інструменту ведення юридичної особою господарської діяльності, унеможливлює здійснення такої діяльності.
Зважаючи на вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що ТОВ "Ток МП-Карвер" не довів існування фактичних підстав, які б свідчили про реальну ймовірність ускладнення чи неможливості виконання судового рішення та ефективного захисту порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду, а його доводи ґрунтуються виключно на припущеннях щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача при розпорядженні наявними коштами та не підтверджені належними доказами реальних обставин, у зв`язку з чим ухвала Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 підлягає скасуванню.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що до заяви про забезпечення позову, представником позивача долучений ордер на представлення його інтересів у Головному сервісному центрі МВС України, колегія суддів зазначає, що належний ордер на представлення інтересів позивача у судах усіх інстанцій був долучений до позовної заяви, водночас і заява про забезпечення позову і позов у даній справі були подані 18.03.2026. Таким чином, твердження апелянта не спростовує подання заяви про забезпечення позову належним представником.
За змістом ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно п.2 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
За приписами п.4 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровіллс" підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 скасуванню.
Оскільки в даному випадку справа не розглядалася та не вирішувалася по суті, то відповідно до положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не здійснює розподіл судового збору. 
Керуючись ст.ст. 269, 271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровіллс" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 у справі №903/267/26 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 у справі №903/267/26 скасувати.
3. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ток МП-Карвер" про забезпечення позову відмовити.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "30" квітня 2026 р.

Головуючий суддя Хабарова М.В. 

Суддя   Петухов М.Г. 

Суддя   Мамченко Ю.А.