Провадження №2/359/2037/26
Справа №359/13361/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2026 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,
при секретарі Кривохижі О.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 25104,50 грн., судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 09.10.2019 між сторонами укладено кредитний договір. За яким позивач зобов`язалось надати відповідачу кредит у розмірі 5000 гривень, а відповідач зобов`язався протягом визначеного терміну повернути вказану суму та сплатити відсотки за користування ним. ТОВ «ФК «Гелексі» виконало своє зобов`язання за кредитним договором та надало ОСОБА_1 грошові кошти у вказаному розмірі. Відповідач неналежним чином виконував грошові зобов`язання, тому у нього виникла заборгованість у розмірі 25104,50 грн., з яких: 5000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 20104,50 грн. - сума заборгованості за відсотками. Тому ТОВ «ФК «Гелексі» просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати та суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 25104,50 грн.
14 листопада 2025 року ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
26 листопада 2025 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому адвокат просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування зазначає, що відповідач ОСОБА_1 заперечує факт укладення ним кредитного договору №109148 від 09.10.2019 з ТОВ «ФК «Гелексі». Зазначає, що електронний договір не підписував, електронного підпису або ЕЦП не отримував, а позивач не надав належних доказів, що одноразовий ідентифікатор належав саме відповідачу та був використаний ним особисто. Також у відзиві наголошується, що позивач не підтвердив належну електронну ідентифікацію відповідача: відсутні докази реєстрації в системі, введення персональних даних, належності номера телефону, отримання SMS-коду, лог-файли, IP-адреси, дані про пристрій, докази подання заявки та ознайомлення з істотними умовами договору. У зв`язку з цим відповідач вважає, що сам факт укладення договору та справжність його волевиявлення не доведені. Окремо відповідач стверджує, що позивач не довів фактичного надання кредитних коштів саме ОСОБА_1 . Зокрема, у матеріалах справи, на його думку, відсутні первинні бухгалтерські документи, банківські виписки або інші належні докази перерахування коштів на рахунок відповідача та користування ним цими коштами. Розрахунок заборгованості відповідач вважає внутрішнім документом фінансової установи, який сам по собі не підтверджує ані видачу кредиту, ані наявність заборгованості. Крім того, у відзиві ставиться під сумнів відповідність паперових копій електронних доказів їх оригіналам. Відповідач просить суд витребувати у позивача оригінали електронних доказів, зокрема електронний варіант кредитного договору з додатками. 
26 листопада 2025 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якому представник зазначає, що ТОВ «ФК «Гелексі» не погоджується із запереченнями відповідача та наполягає, що договір позики був укладений належним чином в електронній формі. Посилається на Закон України «Про електронну комерцію» і зазначає, що акцепт договору відбувався шляхом послідовних дій позичальника: проставлення чек-боксу про згоду з умовами договору, підтвердження даних банківської картки, натискання кнопки «Підтвердити заявку» та введення коду-підпису. Позивач стверджує, що використання одноразового ідентифікатора є передбаченим законом способом підписання електронного правочину, а електронний договір, підписаний у такому порядку, прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Щодо видачі коштів позивач зазначає, що як фінансова компанія він не відкриває рахунки споживачам і не обслуговує їх, тому перерахування коштів здійснювалося через платіжного посередника — ТОВ «ФК «ЕЛАЕНС». Довідка платіжного оператора підтверджує успішне перерахування на картковий рахунок відповідача 5000 грн, а така довідка у сукупності з договором і розрахунком є належним доказом видачі позики. Також позивач вказує, що відповідач, заперечуючи належність картки або сам факт отримання коштів, не надав жодного документа, який би підтверджував, що картка належить іншій особі або що платіж здійснено з інших підстав. У зв`язку з цим позивач вважає доводи відповідача припущеннями та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
11 лютого 2026 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області, витребувано у АТ КБ «ПриватБанк»: -інформацію чи було емітовано на ім?я ОСОБА_1 платіжну карту НОМЕР_1 ; - виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів відкритого до платіжної карти НОМЕР_1 що належить ОСОБА_1 за період з 08.10.2019 по 10.10.2019р. з відображенням часу зарахування коштів; інформацію про номер телефону на який надсилається інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою НОМЕР_1 в період з 08.10.2019 по 10.10.2019 р.
Сторони та їх представники у судове засідання не з`явились, про день час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09.10.2019 між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 , шляхом підписання електронним підписом (одноразовий ідентифікатор 6gff6g1x), відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», укладено договір позики №109148, відповідно до умов якого: сума позики 5000,00 грн., плата за користування позикою 0,01% в день від поточного залишку позики, комісійна винагорода 1,4% в день від початкового розміру позики, строк повернення позики 07.11.2019. 
ОСОБА_1 отримав позику у розмірі 5000,00 грн. Вказана обставина підтверджується випискою за договором б/н за період 08.10.2019-10.10.2019 наданою АТ КБ «ПриватБанк» від 28.02.2026 у відповідь на ухвалу від 11.02.2026.
Оцінюючи доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не укладав кредитний договір №109148 від 09.10.2019, не підписував його, то суд вважає такі заперечення необґрунтованими.
Відповідно ч.3 до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття другою стороною. 
Згідно абз. 3 п.1 ст.12 Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Тому сам по собі довід відповідача про те, що він не отримував електронного цифрового підпису або кваліфікованого електронного підпису, не спростовує факту укладення договору, оскільки у сфері електронної комерції законом передбачено інший самостійний спосіб підписання електронного правочину — електронний підпис одноразовим ідентифікатором.
Крім того, твердження відповідача про недоведеність фактичного отримання ним кредитних коштів спростовується доказами, отриманими судом безпосередньо від банківської установи. Так, на виконання ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» надано інформацію та виписку за картковим рахунком, відкритим до платіжної картки НОМЕР_1 , за період з 08.10.2019 по 10.10.2019, з якої вбачається зарахування грошових коштів у розмірі 5000,00 грн.
Вказана виписка банку є належним та допустимим доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування у справі, а саме факту перерахування кредитних коштів на банківську картку, емітовану на ім`я відповідача. На відміну від розрахунку заборгованості, який дійсно є документом, складеним позивачем, банківська виписка походить від третьої особи — банківської установи, яка не є стороною спору, та підтверджує обставини руху коштів по рахунку відповідача.
Суд також враховує, що відповідач, заперечуючи факт отримання кредитних коштів, не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що платіжна картка НОМЕР_1 йому не належала, що кошти у розмірі 5000,00 грн були зараховані на рахунок іншої особи, що він не мав доступу до вказаної картки, або що зазначене зарахування мало інше правове походження, не пов`язане з договором позики №109148 від 09.10.2019.
За таких обставин заперечення відповідача мають характер припущень та не спростовують встановлених судом обставин укладення договору позики й отримання відповідачем грошових коштів. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази у їх сукупності, з урахуванням належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та взаємного зв`язку доказів між собою. 
З розрахунку заборгованості позивача вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 25104,50 грн. яка складається із: простроченої заборгованості по сумі позики – 5000,00 грн., простроченої заборгованості по відсоткам – 20104,50 грн.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно із ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконав, у передбачений в договорі строк кошти не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми тіла кредиту у розмірі 5000,00 грн. 
За таких обставин суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості в частині основної суми боргу за тілом кредиту у розмірі 5000 гривень 00 копійок.
Проте щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками суд зазначає наступне.
За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця враховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 (справа № 444/9519/12), від 04.07.2018 (справа № 310/11534/13-ц), від 31.10.2018 (справа № 202/4494/16-ц).
Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного між фінансовою установою і відповідачем кредитного договору від 09 жовтня 2019 року дана фінансова установа надала позичальнику суму кредиту, а остання зобов`язувалась повернути наданий кредит в повному обсязі у визначений договором строк до 07 листопада 2019 року.
Таким чином, позикодавець відповідно до ст.1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 07 листопада 2019 року.
Досліджений судом розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначені позивачем до стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитом включає період, який виходить за межі строку кредитування.
Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, то заявлені вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом за період понад встановлений договором є безпідставними та задоволенню не підлягають.
За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд вважає, що у відповідача підлягають до стягнення відсотки за договором позики №109148 від 09 жовтня 2019 року в розмірі, що становить 14,50 грн.
Враховуючи вище вказане, суд вважає доведеною наявність у відповідача заборгованості за зазначеним договором щодо прострочених платежів по тілу кредиту та заборгованості за відсотками на загальну суму у розмірі 5014 гривень 50 копійок. 
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З акту №109148 про надання юридичної допомоги від 01 вересня 2025 року встановлено, що позивачем понесено документально підтверджені обґрунтовані витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 5 000 грн..
Ціна позову, визначена позивачем сумою стягнення 25104,50 грн.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Оскільки, суд частково задовольняє вимоги – на суму 5014,50 грн., що становить 20,33% від ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 492,55 грн. витрат на сплату судового збору та 1016,50 грн. понесених витрат на правову допомогу.
Керуючись ст. 207, 526, 549, 551, 610, 611, 626, 627, 628, 638, 1048-1049, 1054 ЦК України, суд, ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268,279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь акціонерного товариства «ФК «Гелексі», ЄДРПОУ 41229318, місцезнаходження: м.Київ, вул.В.Липинського,10/1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 5014,5 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1016,5 грн. та судовий збір в розмірі 492,55 грн. 
В задоволенні позовних вимог в більшому розмірі відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 08 травня 2026 року.

Суддя Чирка С.С.