ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 682/2617/25
Провадження № 22-ц/820/949/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2026 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення.
ОСОБА_1 зазначила, що з 4 серпня 1995 року до 25 серпня 2025 року вона працювала у Регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Наказом (розпорядженням) №575/ос від 4 серпня 2025 року її звільнено з посади касира квиткового 2 категорії дільниці обслуговування пасажирів по станції Славута Козятиського сектору приміських перевезень на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за згодою сторін. Пунктом 3.10 Колективного договору Відокремленого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки, визначено обов`язок роботодавця надавати працівникам дирекції щорічно матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на день подання заяви. При звільненні відповідач не виплатив їй матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023-2025 роки в сумі 52 440 грн. Після отримання наказу про звільнення позивачка звернулася до роботодавця з письмовою завою про виплату цієї допомоги, але відповіді не отримала до цього часу. Відтак нею не пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 52 440 грн невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2025 роки, з подальшим відрахуванням встановлених законодавством податків та інших обов`язкових платежів при виконанні рішення суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 16 104 грн.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 371 грн 95 коп. і витрати на правничу допомогу у розмірі 1 842 грн 56 коп.
В решті позову відмовлено.
Суд керувався тим, що пунктом 3.10 Колективного договору Відокремленого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки, передбачено надання працівникам дирекції щорічно матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на день подання заяви. Відповідно до рішення правління АТ «Українська залізниця» №Ц-54/31 Ком.т. від 14 березня 2022 року на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Водночас наказ №1143/ос від 24 листопада 2023 року про звільнення містить вказівку про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення. Оскільки цей наказ є обов`язковим для виконання, його дія не скасована та не зупинена, то АТ «Українська залізниця» повинно виплатити позивачці цю матеріальну допомогу в сумі 16 104 грн. ОСОБА_1 довідалася про порушення свого права після неотримання відповіді на своє звернення про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, внаслідок чого нею не пропущено строк позовної давності. Матеріальна допомога на оздоровлення виплачується працівникам у разі надання щорічної відпустки тривалістю не менше 14 днів. Протягом 2024-2025 років ОСОБА_1 була надана щорічна відпустка меншою тривалістю, а тому підстави для стягнення на її користь матеріальної допомоги на оздоровлення за цей період відсутні. У зв`язку з розглядом справи ОСОБА_1 понесла обґрунтовані витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу, які слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріальна допомога на оздоровлення для працівників АТ «Українська залізниця» віднесена до інших заохочувальних і компенсаційних виплат, які передбачені колективним договором. Відповідно до закону на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, у тому числі матеріальних допомог, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів. ОСОБА_1 не має права на матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік, до того ж нею пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову. Крім того, суд поклав на відповідача витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких є необґрунтованим і неспівмірним.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» не містить доводів щодо неправильності рішення суду в частині відмови в позові про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024-2025 роки, а тому згідно з частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 4 серпня 1995 року ОСОБА_1 працювала у Регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» на різних посадах. З 1 грудня 2003 року ОСОБА_1 обіймала посаду касира квиткового Відокремленого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень на станціях Острог і Славута.
Пунктом 3.10 Колективного договору між Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» і Дорожнім комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2022 роки (продовжує діяти), визначено, що працівникам філії, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Українська залізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надається один раз у календарному році матеріальна допомога на оздоровлення, як правило із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на перше січня звітного періоду.
Рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол №Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики (пункт 1.1.4).
19 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Козятинської дирекція залізничних перевезень із заявою про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік.
Згідно з наказом (розпорядженням) №1143/ос від 24 листопада 2023 року ОСОБА_1 мала бути виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів за 2023 рік, передбачена пунктом 3.10 Колективного договору на 2001-2005 року, пролонгованого на 2023 рік, після отримання окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця».
Наказом (розпорядженням) №575/ос від 4 серпня 2025 року ОСОБА_1 звільнено з 25 серпня 2025 року з посади касира квиткового 2 категорії Дільниці обслуговування пасажирів по станції Славута Козятиського сектору приміських перевезень роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України за згодою сторін.
6 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Українська залізниця» з заявою про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2025 роки, однак відповіді не отримала.
АТ «Укрзалізниця» не виплатило позивачці матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 16 104 грн.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23 визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 4 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
За змістом статті 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).
Аналогічні положення містяться у Законі України від 1 липня 1993 року №3356-ХІІ «Про колективні договори та угоди».
В силу частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) визначено структуру заробітної плати.
Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (статті 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Із положень частини першої статті 116 КЗпП України слідує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що заробітна плата - це винагорода, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу згідно трудового договору.
За своєю структурою заробітна плата на підприємствах, в установах, організаціях складається з основних виплат, які встановлюються у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників або посадових окладів для службовців, додаткових виплат, обумовлених певними умовами праці, а також із заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких, зокрема, належать грошові і матеріальні виплати, що не передбачені актами чинного законодавства, за спеціальними системами та положеннями.
При вирішенні питання про здійснення таких виплат необхідно виходити з діючих на підприємстві нормативних актів, якими визначено умови та порядок цих виплат. Підстави та порядок заохочувальних і компенсаційних виплат можуть регулюватися галузевими угодами та колективними договорами підприємств. Такі виплати здійснюються на підставі відповідних рішень (наказів) роботодавця.
Закон прямо покладає на підприємство обов`язок провести зі звільненим працівником остаточний розрахунок, виплатити всі належні йому суми (заробітну плату, вихідну допомогу, грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки тощо). Ці суми мають бути виплачені працівникові в день звільнення, коли ж працівник у день звільнення не працював, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок.
За умовами чинного Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2022 роки (продовжує діяти), відповідач зобов`язаний при звільненні виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року (далі - Закон №2136-ІХ). Цей закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до статті 11 Закону №2136-ІХ на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону №2136-ІХ визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану, та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Отже положення Закону №2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
За таких обставин правління АТ «Українська залізниця» вправі було в односторонньому порядку призупинити положення Колективного договору щодо виплати працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення.
Водночас виплата ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена наказом (розпорядженням) №1143/ос від 24 листопада 2023 року про звільнення, який є обов`язковим для виконання, оскільки його дія не скасована та не зупинена. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що АТ «Українська залізниця» повинно виплатити позивачці матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік.
До того ж, протокольне рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31 Ком.т. в частині призупинення виплати матеріальної допомоги (пункт 1.1.4) скасовано за рішенням суду.
Розмір визначеної судом матеріальної допомоги сторонами не оспорюється.
Доводи відповідача про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та чинних нормах закону.
Також є безпідставними твердження відповідача про сплив позовної давності.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Строк звернення до суду за вирішенням трудового спору (позовна давність) - це строк, протягом якого працівник може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Такий строк встановлюється у три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у працівника права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно наказу (розпорядження) №1143/ос від 24 листопада 2023 року матеріальна допомога на оздоровлення мала бути виплачена ОСОБА_1 після отримання окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця». Тобто позивачка мала певні очікування отримати цю допомогу на майбутнє, в тому числі після проведеного розрахунку при звільненні.
6 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, але не отримала відповіді у строк розгляду цього звернення.
Саме тоді ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права, а у неї виникло право на позов, який вона пред`явила до суду 2 жовтня 2025 року (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті).
Отже суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ОСОБА_1 не пропустила тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору.
Суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи, застосував правильно норми права та дав належу оцінку дослідженим доказам. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою . Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як передбачено статтею 141 ЦПК України, витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підставі договору про надання професійної правової допомоги від 15 вересня 2025 року (т. 1 а.с. 162) адвокат Рівнячок Л.С. (адвокат) надавав позивачці ОСОБА_1 (клієнт) професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. За умовами цього договору: клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 5 000 грн (пункт 4.1); за надання консультативних послуг фіксована суму гонорару - 500 грн, за позитивне вирішення справи - 10 відсотків від суми (пункт 4.2).
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру від 1 вересня 2025 року №459 (т. 1 а.с. 24) позивачка ОСОБА_1 сплатила адвокату Рівнячку Л.С. гонорар у розмірі 6 000 грн.
Визначений адвокатом Рівнячком Л.С. та позивачкою ОСОБА_1 розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання цих робіт і значенням справи для позивача. До того ж, АТ «Українська залізниця» не ставило під сумнів співмірність витрат на правничу допомогу, які понесла ОСОБА_1 , та не заявляло клопотання про зменшення розміру цих витрат.
За таких обставин, врахувавши пропорційність задоволених позовних вимог, суд першої інстанції правомірно присудив з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 1 842 грн 56 коп. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість і неспівмірність цих судових витрат не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

На підставі договору про надання професійної правової допомоги від 2 квітня 2026 року (т. 2 а.с. 89) адвокат Рівнячок Л.С. (адвокат) надавав позивачці ОСОБА_1 (клієнт) професійну правничу допомогу в апеляційному суді. За умовами цього договору: клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 3 000 грн (пункт 4.1); за надання консультативних послуг фіксована суму гонорару - 500 грн, за позитивне вирішення справи - 10 відсотків від суми (пункт 4.2).
Відповідно до опису робіт та розрахунку (т. 2 а.с. 90), акта приймання-передачі виконаних робіт від 2 квітня 2026 року (т. 2 а.с. 91) адвокат Рівнячок Л.С. надав позивачці ОСОБА_1 юридичні послуги у виді ознайомлення з апеляційною скаргою та виготовлення відзиву на апеляційну скаргу на суму 3 000 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру від 2 квітня 2026 року №289 (т. 2 а.с. 93) позивачка ОСОБА_1 сплатила адвокату Рівнячку Л.С. гонорар у розмірі 3 000 грн.
Заявлені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в апеляційному суді також є співмірними з обсягом отриманих позивачкою юридичних послуг і тривалістю їх надання адвокатом. АТ «Українська залізниця» не заявило клопотання про зменшення розміру цих витрат. Оскільки апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» залишена без задоволення, то ці витрати слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження - 03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, 5; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 40075815) на користь ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) 3 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Матвєєва Н.В. 
Доповідач - Ярмолюк О.І.       Категорія 53