Справа № 587/1090/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Бузової Т.І., представника позивачки – адвоката Шестова А.В., представника відповідача - Гордус А.А., представника відповідача та третьої особи - Михайлик Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби про стягнення моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
В березні 2026 року позивачка звернулася до суду з позовом до Сумської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що 13 березня 2015 року їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 371 КК України, а саме завідомо незаконний домашній арешт, вчинений в інших особистих інтересах та ч. 2 ст. 375 КК України - постановлення завідомо неправосудних ухвал, вчинених в інших особистих інтересах. В подальшому був затверджений обвинувальний акт, який був направлений до Богодухівського районного суду Харківської області. Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 року її визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 375 КК України і виправдано у зв`язку з недоведеністю вини та відсутністю в діях складу кримінальних правопорушень. Полтавській апеляційний суд після розгляду апеляційної скарги сторони обвинувачення постановою колегії суддів від 06 лютого 2023 року вирок районного суду залишив без змін. Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року задоволено частково, скасована ухвала Полтавського апеляційного суду і справа направлена на повторний розгляд до Полтавського апеляційного суду. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року апеляційну скаргу прокурора Сумської обласної прокуратури Риженка С.Є. залишено без задоволення, а вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 року залишений без змін. Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2025 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення. Позивачка зазначала, що, діючи неправомірно, органи прокуратури пред`явили їй безпідставну підозру та обвинувачення, на неї було необґрунтовано покладено виконання процесуальних обов`язків та обмежень, що порушило її права. 
Вона була змушена багато часу витрачати на доведення своєї невинуватості та спростування безпідставних звинувачень, факт незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності негативно вплинув на її репутацію, ставив під загрозу її подальшу роботу на посаді судді, суттєво змінилися умови її життя, вона відчувала постійне пригнічення і була поставлена перед необхідністю постійно доводити свою невинуватість, будучи вимушеною витрачати свій вільний від виконання професійних обов`язків час на спростування безпідставних обвинувачень з боку сторони обвинувачення. Під час досудового слідства засоби масової інформації на прес-секретарі прокуратури висвітлювали факт притягнення її до кримінальної відповідальності як вже встановлений факт, руйнуючи її репутацію і підриваючи довіру пересічних громадян як до неї особисто, так і до всієї судової гілки влади. Незаконно перебуваючи під слідством протягом більше 10 років позивачка зазнала моральної шкоди, яка полягає в порушенні її психологічного комфорту та перебування у стані постійної напруги, страху та стресу, невпевненості в подальшій роботі, витрачала багато часу на свій юридичний захист і звернення до Верховного Суду щодо внесення конституційного подання до Конституційного Суду України щодо відповідності (конституційності) статті 375 КК України положенням Конституції України, була позбавлена можливості приймати участь в різних конкурсах для переведення у вищі ланки своєї професійної діяльності і, маючи статус судді, який дає право на відставку, також не могла реалізувати своє право, надане їй законом. Посилаючись на ці обставини, позивачка просила постановити рішення, яким стягнути на свою користь з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду 5 000 000 гривень моральної шкоди та 54 000 гривень витрат на професійну правову допомогу, понесених по кримінальному провадженню, а також 25000 гривень витрат на професійну правову допомогу, понесених по даній цивільній справі.
Позивачка та її представник- адвокат Шестов А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, стягнувши з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці незаконними діями органів прокуратури 5 000 000 гривень моральної шкоди та 54 000 гривень витрат на професійну правову допомогу, понесених по кримінальному провадженню, а також 25000 гривень витрат на професійну правову допомогу, понесених по даній цивільній справі.
Представник відповідача Сумської обласної прокуратури - Гордус А.А. в судовому засіданні позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачка не надала належних доказів як на підтвердження завдання їй моральної шкоди, так і на підтвердження розміру цієї шкоди.
Представник відповідача - Державної казначейської служби України та третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України -Михайлик Н.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд в позові відмовити повністю.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши правові позиції сторін, дійшов наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка з 1993 року працювала суддею Великописарівського районного суду Сумської області, в 2002 році обрана безстроково суддею Охтирського міськрайонного суду Сумської області, Указом Президента Україні від 11 січня 2012 року №7/2012 переведена з посади судді Охтирського районного суду Сумської області на посаду судді Ковпаківського районного суду м Сум ( ар.с. 48-49).
Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, – що 13 березня 2015 року позивачці було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 371 КК України, а саме завідомо незаконний домашній арешт, вчинений в інших особистих інтересах та ч. 2 ст. 375 КК України, постановлення завідомо неправосудних ухвал, вчинених в інших особистих інтересах. В подальшому був затверджений обвинувальний акт, який був направлений до Богодухівського районного суду Харківської області (ар.с.57-63, 37-42).
Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 року позивачку ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 375 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю вини та відсутністю в діях позивачки складу кримінальних правопорушень ( ар.с.9-18).
Полтавський апеляційний суд після розгляду апеляційної скарги сторони обвинувачення, постановою колегії суддів від 06 лютого 2023 вирок районного суду залишив без зміни ( ар.с.49, зв.- 51, 65- 68).
Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року щодо позивачки ОСОБА_1 задоволено частково, скасована ухвала Полтавського апеляційного суду і кримінальне провадження направлено на повторний розгляд до Полтавського апеляційного суду ( ар.с.71, зв.-73)
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21.02.2025 року апеляційну скаргу прокурора Сумської обласної прокуратури Риженка С.Є. залишено без задоволення, а вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021року щодо ОСОБА_1  без змін ( ар.с. 73-79).
Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2025 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21.02.2025 року щодо позивачки ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора – без задоволення ( ар.с.69-71).
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Враховуючи, що відносно ОСОБА_1 постановлено виправдувальний вирок, у неї виникло право на відшкодування шкоди, завданої як фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Як вбачається із позовної заяви та встановлено під час судового засідання, позивачка просила суд про відшкодування їй суми, сплаченої за надання правової допомоги та моральної шкоди, що передбачено відповідно п. 4, 5 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до частини сьомої статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної шкоди громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19; Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, провадження № 61-9673св20, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, провадження № 61-7643св20.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (частина третя статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, суд вважає встановленим, що позивачці, яка є спеціальним суб`єктом, була пред`явлена необґрунтована підозра та обвинувачення, безпідставно покладено на неї виконання процесуальних обов`язків та обмежень, що порушило її Конституційні права.
Посилання представника відповідача на те, що позивачкою не доведено факт завдання їй моральної шкоди не може бути прийнято судом до уваги, оскільки факт необґрунтованого кримінального переслідування, яке тривало більше 10 років, сам по собі свідчить про те, що позивачка зазнала моральної шкоди, яка полягає у порушенні психологічного комфорту та перебуванні у стані постійної напруги, страху та стресу, невпевненості у подальшій роботі, інших негативних явищ морального характеру, що негативно вплинуло на її відносини з оточуючими, завдало непоправної шкоди її діловій репутації.
Суд погоджується з позицією сторони позивачки про наявність підстав для стягнення моральної шкоди в більшому ніж мінімальний розмір, оскільки законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку постановлення виправдувального вироку.
При цьому суд враховує позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року в справі № 607/11828/17 (провадження № 61-17142св19), де зазначено, що «Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування».
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266-94/ВР не передбачено, законом встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Як зазначалося судом, незаконне кримінальне переслідування позивачки тривало більше 10 років, не дивлячись на вочевидь безпідставне обвинувачення позивач вперто намагався притягти позивачку до кримінальної відповідальності, внаслідок чого позивачка, працюючи суддею, зазнала додаткових моральних страждань і, відповідно, моральної шкоди, яка за своїм розміром є значно більшою, ніж мінімально встановлений законодавством розмір для визначення моральної шкоди.
З досліджених копій роздруківок, наявних в матеріалах справи, вбачається, що під час досудового слідства засоби масової інформації ( газети «Сумщина», «Закон і Бізнес», «Судово-юридична газета» та інші) та прес-секретарі прокуратури висвітлювали факт притягнення позивачки до кримінальної відповідальності з розкриттям персональних даних і з обвинувальною трактовкою фактичних обставин ( ар.с.80-85).
З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , яка обвинувачувалася у вчиненні злочинів, один з яких був тяжкий і яка в судовому порядку була визнана невинуватою та перебувала під слідством та судом більше 10 років, завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню.
При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (частина третя статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Разом з цим, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Таким чином, оскільки період перебування позивачки під слідством становить 119 місяців та 8 днів ( з 13 березня 2015 року по 21 лютого 2025 року), розмір моральної шкоди не може бути меншим за 1031873 гривень (8647 гривень мінімального розміру заробітної плати х 119 місяців = 1 028 993 гривні) + 2880 гривень ( 8647 гривень : 24 робочих дня х 8 днів).
Разом з тим, враховуючи тривалість моральних страждань, завданих позивачці з вини відповідача, а також глибину та характер моральних страждань, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації позивачкою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, суд оцінює розмір завданої позивачці моральної шкоди в розмірі 2000000 гривень.
Крім того, пунктом 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Стягуючи понесені позивачкою витрати на правову допомогу у розмірі 54000 грн, суд виходить з того, що розмір понесених витрат на професійну правову допомогу, враховуючи значну тривалість кримінального провадження, беручи до уваги значення справи для позивачки та результат розгляду кримінального провадження, а саме постановлення виправдувального вироку, є співмірним та обґрунтованим, а тому витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню в повному обсязі, що узгоджується зі статтею 1176 ЦК України приписами Закону № 266/94-ВР.
Судом встановлено, що між позивачкою та адвокатом Шестовим А.В. був укладений договір про надання правової допомоги від 16.01.2024, згідно якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу позивачці як підзахисній у кримінальному провадженні, а позивачка зобов`язалася виплатити адвокату гонорар за надання юридичних послуг захисника (пункт 2.3.1 договору). Розмір гонорару передбачений у додатковій угоді до даного договору (пункт 2 договору). Відповідно до додаткової угоди від 21 лютого 2025 року на виконання основного договору вартість послуг адвоката складає 3500 грн. три тисячі п`ятсот) грн. за кожне судове засідання, що відбулося та 500 (п`ятсот) грн., що не відбулося за умови, що зазначене судове засідання відкладено не через неявку або клопотання/заяву адвоката та останні прибув для участі у цьому засіданні ( ар.с. 87-88, 89).
З Акту здачі-прийняття виконаних робіт адвокатом від 21 лютого 2025 року вбачається, що відповідно до пункту 1 адвокат надав, а клієнт прийняв правові послуги (професійну правничу допомогу), що визначені ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у кримінальному провадженні за №42015200000000179 від 15 квітня 2015 року у Полтавському апеляційному суді та у Верховному Суді, а саме: надання усних консультацій, участь у судових засіданнях ( ар.с. 86). Пунктом 2 цього Акту передбачено, що вартість послуг адвоката за цим актом складає 54 000 (п`ятдесят чотири тисячі) грн. 00 коп. Факт виконання адвокатом послуг за договором підтверджується описом виконаних робіт ( ар.с. 86, зв.) та квитанцією про отримання гонорару ( ар.с. 88).
Отже, загальна сума гонорару адвоката, котра була позивачкою сплачена 22.02.2025 року за Договором про надання правової допомоги від 16.01.2024 року, складає 54 000 ( п`ятдесят чотири тисяч) гривень. 
Таким чином, сума витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні, надану адвокатом Шестовим А.В. позивачці ОСОБА_1 становить 54000 (п`ятдесят чотири тисяч) гривень, яку необхідно стягнути на її користь, виходячи із положень статті 3 Закону № 266/94-ВР, якою, серед іншого, передбачено відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. 
Крім того, між позивачкою та адвокатом Шестовим А.В. був укладений договір про надання правової допомоги від 30 січня 2026 року, згідно якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати необхідну правничу допомогу позивачці, а саме представляти права і законні інтереси позивачки, зокрема, в судах України загальної юрисдикції та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього Договору з усіма правами представника, які передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, Кодексом України про адміністративні правопорушення. Адвокат зобов`язується надавати правничу допомогу у підготовці та позовному провадженні щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої позивачці незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури ( п.п.2.1.1, 2.1.2, 2.1.3 Договору). Відповідно до укладеного Договору позивачка зобов`язалася виплатити адвокату гонорар за надання юридичних послуг в розмірі та строки, погоджені між сторонами (пункт 2.3.1 Договору, ар.с. 133). 
Розмір гонорару адвоката визначається, виходячи з складності справи та визначається згідно додаткової угоди до цього договору ( п. 4.2 Договору, ар.с.133, зв.).
Відповідно до додаткової угоди від 21 травня 2026 року на виконання основного договору вартість послуг адвоката становить 3000 гривень за одну годину роботи. Сторони погодили, що оплата вартості послуг адвоката здійснюється протягом трьох календарних днів з дати підписання вказаної угоди ( п.2, 3 Додаткової угоди, ар.с. 134). 
З Акту приймання-передачі наданих послуг від 21 травня 2026 року вбачається, що відповідно до пункту 1 адвокат надав, а клієнт ( позивачка по справі) прийняв правові послуги (професійну правничу допомогу), що визначені ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у цивільній справі щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури щодо позивачки у суді першої інстанції, а саме: надання консультацій щодо підготовки позовної заяви, підготовка та збір необхідної інформації та документів, направлення з цією метою відповідних адвокатських запитів, підготовка позовної халви, необхідних додатків та направлення до суду, представництво в суді першої інстанції. Вартість послуг адвоката за цим Актом складає 27000 гривень ( ар.с. 134).
Факт надання адвокатом послуг за договором та оплати позивачкою наданих послуг підтверджується, крім Акту приймання-передачі послуг від 21 травня 2026 року, квитанцією про отримання гонорару в розмірі 27000 гривень ( ар.с. 135).
Разом з тим, суд не вабчає підстав для стягнення витрат на професійну правову допомогу в розмірі, зазначеному в позовній заяві.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
За таких обставин, з огляду на принцип співмірності та розумності розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, беручи до уваги, що справа розглянута в одному судовому засіданні, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 гривень.
Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.
Відповідно до пункту 231 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні (включаючи кошти, зараховані на єдиний рахунок). {Абзац перший пункту 23-1 частини першої статті 2 із змінами, внесеними згідно із Законом № 1081-IX від 15.12.2020}
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).
Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відтак Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.
Суд зазначає, що відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є відповідний орган казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), від 10.10.2018 у справі № 359/11706/15-ц (провадження № 61-13907св18) та від 10.01.2019 у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18).
Позивачем при звернення до суду судовий збір не сплачено відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170, 176, 1167, 1176 ЦК України, ст. ст.1-4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 1-18, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 2 000 000 (двох мільйонів) гривень та 54000 гривень в рахунок витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні. 
Стягнути з Сумської обласної прокуратури ( ЄДРПОУ 03527891) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 15000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 12 червня 2026 року.

Суддя О.А.Степаненко