Справа № 302/188/26 
Провадження № 2/302/219/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді     Пухальського С. В.,
 
за участю секретаря судового засідання  Сити Л. М.,
 
позивачки       ОСОБА_1 ,
представника НПП «Синевир»   Росади В. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного природного парку «СИНЕВИР», ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Синевирська сільська рада Хустського району Закарпатської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що її чоловіку – ОСОБА_3 – за життя належали на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0968 га, розташована в с. Синевир в урочищі «Заоблаз» Міжгірського району Закарпатської області, на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Синевирської сільської ради від 27 серпня 2000 року та державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 005991 від 27 червня 2003 року, а також земельна ділянка площею 0,3585 га, розташована в с. Синевир в урочищі «Соколовець», право власності на яку ОСОБА_3 набув на підставі договору дарування земельної ділянки від 21 жовтня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори.
Позивачка зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після чого вона, як дружина померлого та спадкоємиця першої черги за законом, у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Разом з тим оформити спадкові права на зазначені земельні ділянки вона не змогла у зв`язку з відсутністю присвоєних їм кадастрових номерів.
З метою оформлення спадкових прав позивачка 11 липня 2017 року звернулася до ТОВ «Землемір» із заявами про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж зазначених земельних ділянок у натурі (на місцевості). Після виготовлення відповідної документації вона звернулася до державного кадастрового реєстратора із заявами про внесення відомостей до Державного земельного кадастру та присвоєння земельним ділянкам кадастрових номерів. 
Однак рішеннями державного кадастрового реєстратора від 09 жовтня 2017 року № РВ-2100197212017 та № РВ-2100197232017 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру було відмовлено у зв`язку з накладенням спірних земельних ділянок на інші земельні ділянки, а саме: на земельну ділянку з кадастровим номером 2122486900:03:002:0034, яка перебуває у постійному користуванні Національного природного парку «Синевир», а також на земельну ділянку з кадастровим номером 2122486901:01:006:0004, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_4 , правонаступницею якої є відповідачка ОСОБА_2 . 
Позивачка посилається на те, що згідно з висновком судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи від 31 січня 2022 року № 425/12-20 встановлено факт накладення належних спадкодавцю земельних ділянок на земельні ділянки відповідачів, зокрема:
?земельна ділянка площею 0,0968 га в урочищі «Заоблаз» повністю накладається на земельну ділянку НПП «Синевир»; 
?земельна ділянка площею 0,3585 га в урочищі «Соколовець» частково накладається на земельну ділянку НПП «Синевир» площею 0,081208 га; 
?інша частина цієї ж земельної ділянки площею 0,109448 га накладається на земельну ділянку, право власності на яку було оформлено за ОСОБА_4 .
Також позивачка зазначає, що відповідно до висновку експерта площа земельної ділянки НПП «Синевир» була визначена з порушеннями, оскільки при її обчисленні не враховано особливості рельєфу місцевості та висотні відмітки, а тому фактична площа земельної ділянки може бути більшою, ніж зазначена у відомостях Державного земельного кадастру. На думку позивачки, це свідчить про наявність технічної помилки у документації із землеустрою та підтверджує відсутність законних підстав для включення до меж земель НПП «Синевир» земельної ділянки, яка належала її чоловіку. 
Крім того, позивачка вказує, що рішення Синевирської сільської ради, на підставі яких спадкодавцю та його праводавцю були передані у власність земельні ділянки, а також державні акти та договір дарування, є чинними та у встановленому законом порядку не скасовані й недійсними не визнавалися. При цьому, на її переконання, Синевирська сільська рада у 2004 році повторно передала у власність іншій особі частину земельної ділянки, яка вже перебувала у приватній власності. 
Посилаючись на положення статей 15, 16, 319, 321, 387, 1261, 1268, 1270 Цивільного кодексу України, а також на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо належного способу захисту у спорах про витребування нерухомого майна, позивачка вважає, що спірні частини земельних ділянок вибули з володіння спадкодавця поза його волею, а тому підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння шляхом пред`явлення віндикаційного позову. 
У зв`язку з наведеним позивачка просить витребувати з незаконного володіння Національного природного парку «Синевир» та ОСОБА_2 частини земельних ділянок у межах накладення, визначених висновком експерта від 31 січня 2022 року № 425/12-20, а також стягнути з відповідачів судові витрати. 
Ухвалою суду від 12 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження (т. 1, а.с. 75-76).
02 березня 2026 року представником Національного природного парку «Синевир» через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. 
У відзиві зазначено, що НПП «Синевир» не є незаконним володільцем спірних земельних ділянок у розумінні статті 387 ЦК України, оскільки право постійного користування землями природно-заповідного фонду виникло у парку ще у 1989 році на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 05 січня 1989 року № 7 «Про створення державного природного національного парку «Синевир» та наказу Міністерства лісової промисловості УРСР від 17 січня 1989 року № 9. Відповідач вказує, що у постійне користування парку було передано 27208 га земель лісового фонду Міжгірського лісокомбінату, а право землекористування виникло відповідно до вимог земельного законодавства, чинного на момент створення парку. 
Представник відповідача також посилається на те, що у 1997 році Закарпатським філіалом Інституту землеустрою УААН було складено технічний звіт щодо виготовлення державного акта на право постійного користування землею НПП «Синевир», після чого розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації від 29 грудня 1997 року № 555 парку надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 27203,4 га, а на підставі цього розпорядження видано державний акт серії ІІ-ЗК № 002483 на право постійного користування землею. 
У відзиві наголошено, що НПП «Синевир» є належним землекористувачем земель природно-заповідного фонду, а тому держава гарантує захист його прав на землю. Представник відповідача зазначає, що сам факт накладення земельних ділянок у кадастрових даних не свідчить про незаконність володіння спірними земельними ділянками, а позивачка повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. 
Крім того, відповідач посилається на положення Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та Земельного кодексу України, відповідно до яких землі природно-заповідного фонду належать до особливо цінних земель державної власності, мають спеціальний режим охорони та не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, прямо передбачених законом. У відзиві зазначено, що задоволення заявлених позовних вимог фактично призведе до вилучення частини земель природно-заповідного фонду поза спеціальною процедурою, встановленою законодавством, що є неприпустимим. 
Також представник НПП «Синевир» заявив про застосування позовної давності, посилаючись на те, що позивачці було відомо про накладення земельних ділянок ще у 2017 році після отримання рішень державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, тоді як із даним позовом вона звернулася лише у 2026 році. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивачкою пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності. 
З огляду на наведене представник Національного природного парку «Синевир» просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та застосувати наслідки спливу позовної давності. 
03 березня 2026 року представником Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області через систему «Електронний суд» подано письмові пояснення на позовну заяву (т. 1, а.с. 101-109), в яких зазначено, що спірні правовідносини регулюються нормами Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Законами України «Про Державний земельний кадастр», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядком ведення Державного земельного кадастру. 
Представник третьої особи зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, до повноважень якого належить, зокрема, ведення Державного земельного кадастру, здійснення державної реєстрації земельних ділянок, внесення відомостей до кадастру та надання витягів із нього. 
У письмових поясненнях вказано, що відповідно до вимог земельного законодавства земельна ділянка є цілісним об`єктом цивільних прав, а її формування передбачає визначення площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. При цьому земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. 
Також представник Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області звернув увагу на те, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором, який самостійно приймає рішення про внесення відомостей до Державного земельного кадастру або про відмову у їх внесенні. Однією з підстав для відмови у державній реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Крім того, представник третьої особи зазначив, що чинне законодавство не передбачає можливості вилучення лише частини земельної ділянки без поділу самої земельної ділянки як окремого об`єкта цивільних прав. Також у поясненнях наведено посилання на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності застосування ефективного способу захисту порушеного права залежно від характеру спірних правовідносин та змісту порушеного права. 
З урахуванням наведеного представник Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області просив суд врахувати подані письмові пояснення при розгляді справи та провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи. 
Ухвалою суду від 25 березня 2026 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (т. 1, а.с. 141-142).
29 квітня 2026 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява позивачки ОСОБА_1 , згідно з якою остання просила прийняти уточнення до позовних вимог шляхом конкретизації координат поворотних точок меж земельних ділянок, що є предметом спору. 
У заяві позивачка зазначила, що під час формулювання позовних вимог у позовній заяві межі та конфігурація земельних ділянок, які підлягають витребуванню, були визначені шляхом посилання на висновок судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи від 31 січня 2022 року № 425/12-20. Разом з тим, після ознайомлення з матеріалами справи та зазначеним висновком експерта, позивачка вважала за необхідне деталізувати прохальну частину позову шляхом безпосереднього зазначення координат поворотних точок меж земельних ділянок, які накладаються на землі відповідачів. 
Позивачка вказала, що така конкретизація спрямована на забезпечення принципу правової визначеності та ефективності судового захисту, а також дозволить чітко ідентифікувати об`єкти нерухомого майна, які є предметом спору, та уникнути можливих розбіжностей під час державної реєстрації прав у разі задоволення позову.
При цьому позивачка зазначила, що подана заява не змінює предмета та підстав позову, оскільки майно, яке підлягає витребуванню, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, залишаються незмінними, а уточнення стосуються виключно деталізації опису спірних земельних ділянок на підставі вже наявного у матеріалах справи висновку експерта. 
З огляду на відсутність заперечень з боку учасників справи, суд прийняв подану позивачкою заяву про уточнення позовних вимог та здійснив подальший розгляд справи з урахуванням викладених у ній уточнень.
У судовому засіданні 10 квітня 2026 року позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. У подальшому подала заяву з проханням проводити розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача – Національного природного парку «Синевир» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Синевирською сільською радою Хустського району Закарпатської області явку представника у судове засідання не забезпечено. Про дату, час та місце розгляду справи третя особа повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку.
Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області просило здійснювати розгляд справи за відсутності представника третьої особи з урахуванням поданих письмових пояснень.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши доводи та заперечення сторін, всебічно, повно й об`єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі – ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої розкрито у статті 13 ЦПК України.
Так, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
Згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених законом. Суд має право збирати докази з власної ініціативи лише у випадках, прямо передбачених ЦПК України.
Частиною третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Водночас цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, передбачених законом (частини перша, друга статті 12 ЦПК України).
За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, виходячи із принципу змагальності сторін, саме учасники справи зобов`язані повідомити суду обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, надати належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог або заперечень, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на обґрунтування своєї правової позиції.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких між сторонами виник спір.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються письмовими, речовими й електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.
Згідно із частиною першою статті 77 та частиною другою статті 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а обставини справи, які відповідно до закону повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положеннями статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування. Питання достатності доказів для встановлення обставин, які мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено такі обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Із матеріалів справи та встановлених судом обставин убачається таке.
Рішенням 14 сесії 23 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 27 серпня 2000 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0968 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в урочищі «Заоблаз» с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області (т. 1, а.с. 15).
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 005991 від 27 червня 2003 року, який зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 210 (т. 1, а.с. 16).
Крім того, відповідно до договору дарування земельної ділянки від 21 жовтня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Шкелебей Л. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2084, ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею 0,3585 га, розташовану в урочищі «Соколовець» с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області (т. 1, а.с. 17, 18).
Зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 009659, виданого Синевирською сільською радою 27 червня 2003 року на підставі рішення Синевирської сільської ради від 19 листопада 2002 року та зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 198 (т. 1, а.с. 19).
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 21).
Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 23 вересня 1987 року (т. 1, а.с. 20) позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та є спадкоємицею першої черги за законом після його смерті.
У встановлений законом строк позивачка звернулася до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , у тому числі щодо вказаних земельних ділянок, що встановлено рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2023 року у справі № 302/616/19, провадження № 2/302/23, яке набрало законної сили 14 жовтня 2025 року (т. 1, а.с. 211-216).
У зв`язку з відсутністю кадастрових номерів на зазначені земельні ділянки позивачка не змогла оформити право на спадщину, у зв`язку з чим 11 липня 2017 року звернулася до ТОВ «Землемір» для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) (т. 1, а.с. 24, 42).
Після виготовлення відповідної документації позивачка звернулася до державного кадастрового реєстратора із заявами про внесення відомостей до Державного земельного кадастру та присвоєння земельним ділянкам кадастрових номерів.
Рішеннями державного кадастрового реєстратора від 09 жовтня 2017 року № РВ-2100197212017 та № РВ-2100197232017 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру було відмовлено у зв`язку з накладенням спірних земельних ділянок на земельні ділянки з кадастровими номерами 2122486900:03:002:0034 та 2122486901:01:006:0004 (т. 1, а.с. 61, 62).
Згідно з витягом із Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 2122486900:03:002:0034 належить до земель державної власності та перебуває у постійному користуванні Національного природного парку «Синевир» на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 002483 від 29 грудня 1997 року (т. 1, а.с. 63-65).
Також судом установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2122486901:01:006:0004 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 056037 від 23 квітня 2007 року належала ОСОБА_4 , після смерті якої її правонаступницею є відповідачка ОСОБА_2 , що встановлено рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2023 року у справі № 302/616/19, провадження № 2/302/23, яке набрало законної сили 14 жовтня 2025 року (т. 1, а.с. 211-216).
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2023 року у справі № 302/616/19, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року (т. 1, а.с. 211–216, 217–225), у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного природного парку «Синевир», Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Синевирської сільської ради та ОСОБА_2 відмовлено повністю.
При розгляді зазначеної справи судом були встановлені обставини щодо правового режиму спірних земель, підстав виникнення права постійного користування Національного природного парку «Синевир», а також щодо документів, на які спадкодавець позивачки посилався як на правову підставу набуття права власності на спірні земельні ділянки.
З огляду на наведені приписи процесуального закону зазначені обставини мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи та повторному доказуванню не підлягають.
При цьому суд враховує, що у даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких зазначені обставини були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Як убачається зі змісту зазначеного рішення, у межах справи № 302/616/19 позивачкою заявлялися вимоги, зокрема, про зобов`язання НПП «Синевир» звернутися до розробника документації із землеустрою ПрАТ «НВК «Курс» для виправлення, на думку позивачки, помилок у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки НПП «Синевир» з кадастровим номером 2122486900:03:002:0034 шляхом уточнення її конфігурації без зміни площі та подальшого виправлення координат поворотних точок у Державному земельному кадастрі.
Крім того, у вказаній справі позивачка просила зобов`язати НПП «Синевир» повернути їй земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташовані в с. Синевир Хустського (раніше – Міжгірського) району Закарпатської області в урочищах «Заоблаз» площею 0,0968 га та «Соколовець» площею 0,3585 га.
Також позов містив вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про заміну в програмному забезпеченні Державного земельного кадастру обмінного файлу щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2122486900:03:002:0034, скасування рішень державного кадастрового реєстратора від 09 жовтня 2017 року № РВ-2100197212017 та № РВ-2100197232017 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, а також про зобов`язання здійснити державну реєстрацію земельних ділянок позивачки з присвоєнням їм кадастрових номерів.
Окрім цього, у справі № 302/616/19 позивачкою заявлялися вимоги про визнання неправомірним та скасування рішення Синевирської сільської ради від 10 жовтня 2004 року № 8 про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки в урочищі «Соколовець», визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК № 056037 від 23 квітня 2007 року, а також про переведення до архівного шару Державного земельного кадастру обмінного файлу щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2122486901:01:006:0004.
Згідно з обставинами, встановленими рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2023 року у справі № 302/616/19, а також загальновідомими фактами, Національний природний парк «Синевир» є установою природно-заповідного фонду України та здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України». 
Постановою Ради Міністрів УРСР від 05 січня 1989 року № 7 створено Державний природний національний парк «Синевир», який у подальшому реорганізовано в Національний природний парк «Синевир», із визначенням загальної площі парку 40400 га, встановленням його меж та вилученням із користування землекористувачів 27208 га земель, у тому числі земель Міжгірського лісокомбінату та колгоспу «Червона зірка». 
У вказаному рішенні встановлено, що право постійного землекористування НПП «Синевир» виникло на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 05 січня 1989 року та наказу Міністерства лісової промисловості УРСР від 17 січня 1989 року № 9 відповідно до вимог земельного законодавства, чинного на той час. 
Також судом у справі № 302/616/19 установлено, що у 1997 році Закарпатським філіалом Інституту землеустрою УААН було складено технічний звіт щодо виготовлення державного акта на право постійного користування землею НПП «Синевир» на загальну площу 27203,4 га. Після погодження відповідної документації Синевирською сільською радою та районним відділом земельних ресурсів, розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації від 29 грудня 1997 року № 555 НПП «Синевир» надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 27203,4 га, розташовані на території Синевирсько-Полянської, Синевирської та Колочавської сільських рад. На підставі зазначеного розпорядження НПП «Синевир» видано державний акт серії ІІ-ЗК № 002483 на право постійного користування землею. 
Крім того, рішенням Закарпатської обласної ради від 28 грудня 1999 року № 182 затверджено проект відведення земельних ділянок природоохоронного призначення НПП «Синевир» під розширення існуючої території та вилучено із користування землекористувачів Міжгірського району 5091,2 га земель для передачі у постійне користування парку. 
У подальшому, у 2000 році Закарпатським філіалом Інституту землеустрою УААН було складено технічну документацію щодо оформлення державних актів на право постійного користування землею НПП «Синевир» під розширення існуючої території. На підставі рішення Закарпатської обласної ради від 28 грудня 1999 року № 182 НПП «Синевир» 31 травня 2000 року видано державний акт серії І-ЗК № 001688 на право постійного користування землею площею 1154,4 га.
Також у рішенні у справі № 302/616/19 встановлено, що на виконання Указу Президента України від 14 серпня 2009 року № 611/2009 та відповідних розпорядчих документів ПрАТ «НВК «Курс» на замовлення НПП «Синевир» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельних ділянок НПП «Синевир», які увійшли до складу парку площею 27203,4 га на території Синевирської, Синевирсько-Полянської та Колочавської сільських рад Міжгірського району Закарпатської області. Зазначена документація із землеустрою була затверджена, а 18 листопада 2016 року НПП «Синевир» зареєстрував відповідне речове право на нерухоме майно. 
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 31 січня 2022 року № 425/12-20 (т. 1, а.с. 181-210), проведеної судовим експертом Колчар В. Д. на підставі ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2019 року у межах цивільної справи № 302/616/19, встановлено факт накладення (перетину) спірних земельних ділянок.
Так, відповідно до висновку експерта, земельна ділянка з кадастровим номером 2122486900:03:002:0034 площею 1482,4758 га, з цільовим призначенням – для збереження та використання національних природних парків, яка перебуває у постійному користуванні НПП «Синевир» на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 002483 від 29 грудня 1997 року, повністю накладається на земельну ділянку площею 0,0968 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Синевир в урочищі «Заоблаз», яка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 005991 від 27 червня 2003 року, виданого на підставі рішення Синевирської сільської ради від 27 серпня 2000 року. Площа накладення (перетину) відповідає площі земельної ділянки ОСОБА_3 та становить 0,0968 га.
Також експертом установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2122486900:03:002:0034, яка перебуває у постійному користуванні НПП «Синевир», у двох місцях накладається на земельну ділянку площею 0,3585 га, розташовану в с. Синевир в урочищі «Соколовець», яка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 21 жовтня 2004 року. Площі такого накладення становлять відповідно 812,03 кв.м та 0,05 кв.м.
Крім того, згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 31 січня 2022 року № 425/12-20, земельна ділянка з кадастровим номером 2122486901:01:006:0004 площею 0,1577 га, з цільовим призначенням – для сільськогосподарського використання, розташована в с. Синевир в урочищі «Соколовець», яка належала ОСОБА_4 , правонаступницею якої є ОСОБА_2 , накладається на земельну ділянку площею 0,3585 га в урочищі «Соколовець», яка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 21 жовтня 2004 року. Площа накладення становить 1094,48 кв.м.
Оцінивши подані сторонами докази та встановлені обставини справи у їх сукупності відповідно до вимог статей 76–81 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов таких висновків.
Позивачка звернулася до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки площею 0,0968 га, а також частин земельних ділянок площею 0,081208 га та 0,109448 га, посилаючись на те, що зазначені земельні ділянки або їх частини входили до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та перебувають у незаконному володінні відповідачів. 
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, для задоволення віндикаційної вимоги позивач повинен довести наявність у нього права власності на індивідуально визначене майно, перебування цього майна у володінні відповідача та відсутність у відповідача належної правової підстави для володіння таким майном. 
За змістом статей 79, 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та визначеними щодо неї правами, а формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Аналогічні положення закріплені і в Законі України «Про Державний земельний кадастр», який пов`язує державну реєстрацію земельної ділянки з внесенням до кадастру відомостей про її формування та присвоєння кадастрового номера.
Отже, належним об`єктом цивільних прав є саме сформована земельна ділянка, а не умовно визначена частина іншої земельної ділянки, яка не пройшла передбаченої законом процедури формування.
Водночас обраний особою спосіб судового захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру його порушення та забезпечувати можливість його реального поновлення у спосіб, передбачений законом.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачка просить витребувати, зокрема, частини земельних ділянок, межі та координати яких визначені не на підставі окремо сформованих об`єктів Державного земельного кадастру, а виходячи з площ накладення, установлених висновком експерта у попередній цивільній справі.
Водночас визначені позивачкою частини накладення земельних ділянок не є сформованими у встановленому законом порядку земельними ділянками як самостійними об`єктами цивільних прав, не мають кадастрових номерів, відомості про них не внесені до Державного земельного кадастру, а речові права на них окремо не зареєстровані. За таких обставин зазначені частини земельних ділянок не можуть розглядатися як самостійні об`єкти цивільних прав та, відповідно, бути самостійним предметом витребування з чужого незаконного володіння.
Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області у письмових поясненнях обґрунтовано зазначило, що законодавство визначає земельну ділянку виключно як цілісний об`єкт цивільних прав, а вилучення частини земельної ділянки без поділу самої земельної ділянки жодним нормативно-правовим актом не передбачене. Наведене узгоджується зі змістом статті 79-1 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відповідно до яких припинення існування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав і скасування її державної реєстрації можливе лише у випадках, прямо визначених законом. 
Таким чином, уже з огляду на сам предмет позову обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин, оскільки спрямований на витребування не сформованих як самостійні об`єкти цивільних прав частин земельних ділянок. 
Як уже зазначалося вище, рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2023 року у справі № 302/616/19 уже були встановлені обставини щодо правового режиму спірних земель, підстав виникнення права постійного користування НПП «Синевир», а також щодо документів, на які спадкодавець позивачки посилався як на правову підставу набуття права власності на спірні земельні ділянки. 
У зазначеному рішенні суд дійшов висновку, що право постійного користування НПП «Синевир» виникло раніше, ніж були оформлені документи, на які посилався спадкодавець позивачки, а також констатував недоведеність належними та допустимими доказами того, що земельні ділянки, зазначені у документах спадкодавця, були належно сформовані як об`єкти цивільних прав та відведені в натурі (на місцевості).
Під час розгляду цієї справи позивачкою не подано нових належних і допустимих доказів, які б спростовували наведені висновки або підтверджували, що земельна ділянка площею 0,0968 га та земельна ділянка площею 0,3585 га були сформовані саме в тих межах, у яких вона просить їх витребувати. Наявність державного акта на право приватної власності на землю, договору дарування земельної ділянки та документів про прийняття спадщини сама по собі не звільняє позивачку від обов`язку довести обставини, на які вона посилається як на підставу заявлених вимог, зокрема існування об`єкта витребування у межах, визначених у позовній заяві.
Надані у справі матеріали, у тому числі посилання позивачки на висновок експерта від 31 січня 2022 року № 425/12-20, не дають суду підстав для висновку про існування у позивачки права власності саме на ті індивідуально визначені об`єкти, які вона просить витребувати. По суті, позов спрямований на витребування не самостійних земельних ділянок як сформованих об`єктів права, а частин накладення, визначених за результатами експертного дослідження, що саме по собі не створює належного об`єкта віндикації.
Суд ураховує і те, що позовні вимоги до Національного природного парку «Синевир» стосуються земель природно-заповідного фонду, які мають спеціальний правовий режим. Землі під об`єктами природно-заповідного фонду належать до земель державної власності та мають спеціальний правовий режим використання та перебувають під особливою охороною держави, а право постійного користування такими землями підлягає судовому захисту нарівні з іншими речовими правами.
За таких обставин задоволення заявлених позовних вимог у запропонований позивачкою спосіб фактично призвело б до вилучення частин земельних ділянок із правового режиму вже сформованих та зареєстрованих земельних ділянок без застосування передбачених законом процедур поділу, формування нових земельних ділянок, скасування державної реєстрації земельної ділянки та одночасного припинення зареєстрованих щодо неї речових прав. Такий підхід не відповідає вимогам земельного законодавства та Закону України «Про Державний земельний кадастр».
Суд виходить із того, що за змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України спосіб захисту цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру його порушення та забезпечувати можливість його реального поновлення у спосіб, передбачений законом.
У цій справі заявлений спосіб захисту не є належним та ефективним, оскільки рішення про витребування частин земельних ділянок, які не є самостійними об`єктами цивільних прав, саме по собі не може усунути стан юридичної невизначеності та не створює належної правової підстави для подальшої державної реєстрації права на такі частини без вчинення інших, спеціально врегульованих законом дій. 
Отже, основною підставою для відмови у позові є те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту права, а також не доведено наявності у неї права на індивідуально визначений об`єкт цивільних прав, який міг би бути предметом віндикації.
Суд зазначає, що заявлені позовні вимоги фактично спрямовані не на витребування сформованих земельних ділянок як індивідуально визначених об`єктів цивільних прав, а на усунення наслідків накладення меж земельних ділянок, що за своїм змістом потребує вирішення питань, пов`язаних із формуванням земельних ділянок, коригуванням відомостей Державного земельного кадастру та правового режиму відповідних земель, а не застосування віндикаційного способу захисту.
Окрім наведеного, суд ураховує заяву відповідача – Національного природного парку «Синевир» про застосування позовної давності. 
Відповідно до статей 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність становить три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Із матеріалів справи вбачається, що позивачці було відомо про наявність перетину земельних ділянок та про осіб, за якими зареєстровані відповідні права, щонайменше з 09 жовтня 2017 року, коли державним кадастровим реєстратором були прийняті рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав накладення на земельні ділянки з кадастровими номерами 2122486900:03:002:0034 та 2122486901:01:006:0004. При цьому саме з указаного часу позивачка об`єктивно могла дізнатися про наявність накладення земельних ділянок та про осіб, за якими зареєстровані відповідні речові права.
З цим позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння позивачка звернулася до суду у 2026 році, тобто після спливу загальної трирічної позовної давності.
Доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності, а також наявності передбачених законом підстав для її зупинення чи переривання позивачкою суду не надано.
Враховуючи, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, а судом не встановлено підстав для її поновлення чи незастосування, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню також у зв`язку зі спливом позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.
З огляду на недоведеність належності позивачці права на індивідуально визначене майно, відсутність сформованого об`єкта цивільних прав щодо заявлених до витребування частин земельних ділянок, неналежність обраного способу захисту, а також з урахуванням спливу позовної давності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
Керуючись статтями 2, 3, 10–13, 19, 76–82, 89, 258–259, 263–265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного природного парку «СИНЕВИР», ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Синевирська сільська рада Хустського району Закарпатської області, про витребування майна з чужого незаконного володіння – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.
Повний текст судового рішення складено 29 травня 2026 року.

Суддя         Пухальський С. В.