Справа № 344/10084/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/264/26 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,
секретаря   Панасюк В.О.,
з участю  представника АТ КБ «ПриватБанк»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», заінтересовані особи: ОСОБА_1 (стягувач), особа, рішення якої оскаржується: головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихін С.В. про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2025 року під головуванням судді Домбровської Г.В. в м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В жовтні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду першої інстанції з скаргою на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В.
Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 14.04.2017 банком в добровільному порядку було виконано рішення Івано-Франківського міського суду від 01.12.2015 року у справі №344/10084/15, з урахуванням вимог Податкового кодексу України та виплачено на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 142 584,54 грн (139 410,69 + 2710,97 + 225,91 + 268,59 + 22,38 = 142 638,54), з утриманням податків та зборів з суми його доходу, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.
На думку скаржника, державним виконавцем ВПВР Мурихіним С.В. безпідставно не враховано платіжне доручення №H0414XTJ6O від 14.04.2017 про перерахування 139 410,69 грн з призначенням платежу: «#5168757255546451 *1017 Для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_2 НОМЕР_2 &year=2017», не здійснено розрахунок суми коштів в іноземній валюті, що була погашена за рахунок отриманих стягувачем коштів в національній валюті (139 410,69 грн), що свідчить про бездіяльність державного виконавця ВПВР при виконанні рішення суду в межах виконавчого провадження №50571955.
Просило:
1) визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича, що полягає у:
- неврахуванні платіжного доручення №H0414XTJ6O від 14.04.2017 про перерахування 139 410,69 грн на рахунок стягувача з призначенням платежу: “#5168757255546451 *1017 Для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_3 НОМЕР_2 &year=2017” при виконанні виконавчого провадження №50571955;
- нездійсненні розрахунку суми коштів в іноземній валюті, що була погашена за рахунок отриманих стягувачем коштів в національній валюті в межах виконавчого провадження №50571955.
2) зобов`язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича:
- врахувати надане представником АТ КБ «Приватбанк» платіжне доручення №H0414XTJ6O від 14.04.2017 про перерахування 139 410,69 грн на рахунок стягувача з призначенням платежу: «#5168757255546451 *1017 Для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_3 НОМЕР_2 &year=2017» при виконанні виконавчого провадження №50571955;
- здійснити розрахунок суми коштів в іноземній валюті (євро), що була погашена за рахунок отриманих стягувачем коштів в національній валюті в розмірі 139 410,69 грн на рахунок стягувача в межах виконавчого провадження №50571955 за курсом Національного банку України, встановленим на 14.04.2017.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2025 року відмовлено в задоволенні скарги АТ КБ «ПриватБанк».
У апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» посилається на незаконність ухвали суду.
Апелянт зазначає, що судом за результатами аналізу наданих банком доказів та викладених у скарзі доводів, було невірно визначено предмет розгляду скарги, а також зроблено помилковий висновок щодо неможливості врахування наданих доказів для підтвердження виконання банком рішення суду у цій справі, що призвело до ухвалення незаконного рішення про відмову в задоволенні скарги банку.
Звертаючись зі скаргою до суду банк жодним чином не стверджував про виконання рішення суду в повному обсязі і про не закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим документом. 
Предметом скарги була бездіяльність державного виконавця ВПВР, що полягала у неврахуванні часткового погашення банком боргу визначеного у євро, шляхом зарахування на рахунок стягувача коштів згідно платіжної інструкції в гривні та нездійсненні державним виконавцем ВПВР розрахунку суми погашення боргу в євро на день здійснення платежу в гривні.
Скаргу банком на бездіяльність державного виконавця ВПВР було подано з метою зобов`язати державного виконавця ВПВР врахувати здійснену банком сплату коштів в гривні в рахунок погашення частини заборгованості за рішенням суду. 
Суд за результатами дослідження доказів, як окремо так і в сукупності доводів, викладених у скарзі дійшов висновків, які призвели до ухвалення незаконного рішення про відмову в задоволенні скарги.
В скарзі представником банку було надано пояснення та наведено детальний розрахунок яким обґрунтовано чому на рахунок стягувача було перераховано саме 139410,69 грн, а не будь-яку іншу суму.
Судом не в повному обсязі було досліджено наявні платіжні доручення та виписку по рахунку стягувача не звернуто належної уваги на пояснення банку щодо розрахунку суми зарахування на рахунок стягувача та зроблено помилкові висновки щодо неможливості врахування сплачених банком коштів на виконання рішення суду у цій справі.
Крім того, суд надав критичну оцінку факту зарахування коштів зазначивши, що зарахована сума коштів на рахунок стягувача може бути співпадінням, а тому таке зарахування коштів в рахунок погашення боргу може бути лише припущенням.
Апелянт вважає висновки суду є передчасними та помилковими, оскільки судом при розгляді скарги не надано належної оцінки всім доводам, що були наведені у скарзі та доказам, що були додані до скарги та містилися в матеріалах виконавчого провадження. Висновки суду прийняті у не відповідності до правових позицій Верховного Суду, викладених в постановах при розгляді аналогічних справ.
Судом при ухваленні рішення неповно встановлено фактичні обставини справи, які мали суттєве значення для розгляду справи, а також зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи, що відповідно є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення.
Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення про задоволення скарги АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.
Представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Чубенко К.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
На виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № 50571955 з примусового виконання виконавчого листа № 344/10084/2015, виданого 04.02.2016 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з ПАТ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 49 77,71 Євро, що в еквівалентні до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 126 085, 39 грн та виконавче провадження № 50572008 з примусового виконання виконавчого листа № 344/10084/2015, виданого 04.02.2016 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму відсотків 594, 59 Євро, що еквівалентні до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 15 060, 96 грн.
У платіжних дорученнях від 14.02.2017 поданих АТ КБ «Приватбанк» до відділу, в призначені платежу відсутні посилання на номер виконавчого провадження та по якому рішенню суду була виплата, а зазначено тільки «поповнення картки» у гривні. Однак, сума боргу за виконавчим документом визначена в іноземній валюті, а саме в євро.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Такі твердження узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та ухваленою із повним і всебічним з`ясуванням усіх фактичних обставин справи, правильною оцінкою наданих доказів та вірним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення
Представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Баклан А.В., який приймав участь у справі в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведених у ній.
ОСОБА_1 , головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихін С.В. в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.
Встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.12.2015 року у справі №344/10084/15-ц, яке набрало законної сили 13 січня 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів, – задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за Договором № SAMDN80000735349028 «Стандарт» від 22 травня 2013 року в розмірі 4 977,71 Євро, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 126 085,39 грн.
Стягнуто з ПАТ КБ на користь ОСОБА_1 суму відсотків за Договором № SAMDN80000735349028 «Стандарт» від 22 травня 2013 року в розмірі 594,59 Євро, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 15 060,96 грн.
Стягнуто з ПАТ КБ» на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 58,91 Євро, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 1 492,19 грн. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ПАТ КБ судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1027,56 грн.
На виконання вищевказаного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі №344/10084/15-ц було видано виконавчі листи, які ОСОБА_1 пред`явлено до примусового виконання.
На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувають виконавчі провадження:
-№50571955 з примусового виконання виконавчого листа № 344/10084/2015, виданого 04.02.2016 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 977,71 Євро, що в еквівалентні до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 126 085, 39 грн.
-№50572008 з примусового виконання виконавчого листа № 344/10084/2015, виданого 04.02.2016 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму відсотків 594, 59 Євро, що еквівалентні до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 15 060, 96 грн.
Як зазначено представником АТ КБ «ПриватБанк» у поданій до суду скарзі, банком виконано вищевказане рішення суду у повному обсязі на підтвердження чого державному виконавцю було надано наступні платіжні доручення:
-платіжне доручення №H0414XTJ6O від 14.04.2017 про перерахування 139 410,69 грн. з призначенням платежу: «#5168757255546451 *1017 Для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_3 НОМЕР_2 &year=2017»;
-платіжне доручення №3 від 14.04.2017 про перерахування ПДФО з доходу ОСОБА_1 в розмірі 2 710,97 (15 060,96*18% = 2 710,97) грн. з призначенням платежу: «*;101;;податок на доходи фiзичних осiб iз доходу у виглядi процентiв за ОСОБА_3 НОМЕР_3 »;
-платіжне доручення №4 від 14.04.2017 про перерахування військового збору з доходу ОСОБА_1 в розмірі 225,91 (15 060,96*1,5% = 225,91) грн. з призначенням платежу: «*;101;;вiйськовий збiр iз доходу у виглядi процентiв за ОСОБА_3 НОМЕР_3 »;
-платіжне доручення №5 від 14.04.2017 про перерахування ПДФО з доходу ОСОБА_1 в розмірі 268,59 (1492,19*18% = 268,59) грн. з призначенням платежу: «*;101;;податок на доходи фiзичних осiб iз доходу у виглядi додаткового блага за ОСОБА_3 НОМЕР_3 »;
-платіжне доручення №6 від 14.04.2017 про перерахування військового збору з доходу ОСОБА_1 в розмірі 22,38 (1492,19*1,5% = 22,38) грн з призначенням платежу: «*;101;;вiйськовий збiр iз доходу у виглядi додадкового блага за ОСОБА_3 НОМЕР_3 ».
Вказуючи на виконання рішення суду, представником банку 18.10.2024 на електронну пошту Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було надіслано заяву про закінчення виконавчого провадження разом з документами, що підтверджують проведення платежів на виконання рішення суду.
Крім того, на підтвердження факту виплати Банком коштів стягувачу саме на виконання рішення суду у справі №344/10084/15, банк надавав інформацію з офіційного сайту «Судова влада», відповідно до якої між банком та стягувачем існував лише один судовий процес, що розглядався в межах цивільної справи №344/10084/15, за результатами розгляду якої з банку на користь ОСОБА_4 стягнуто грошові кошти в загальному розмірі 5 631,21 євро, що в еквіваленті на день ухвалення рішення складало 142 584,54 грн.
На підтвердження перерахування коштів на виконання рішення суду та зарахування їх на рахунок стягувача банком надано виписку по картковому рахунку стягувача відповідно до якої 14.04.2017 на рахунок стягувача було зараховано 139 410,69 грн.
Боржником 24.10.2025 отримано відповідь відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, якою повідомлено, що у поданих банком до відділу платіжних дорученнях від 14.04.2017 у призначенні платежу відсутні посилання на номер виконавчого провадження та по якому рішенню суду була виплата, а зазначено «поповнення картки», у зв`язку з чим 24.10.2024 повторно на адресу стягувача направлено вимогу для підтвердження чи спростування отримання коштів. Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для закінчення виконавчих проваджень.
На повторний запит до органу примусового виконання 09.10.2025 представником банку отримано відповідь Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 09.10.2025, якою повідомлено, що у платіжних дорученнях від 14.04.2017 поданих банком до відділу, в призначенні платежу відсутні посилання на номер виконавчого провадження та по якому рішенню суду була виплата, а зазначено «поповнення картки» у гривні, відділом не вбачається за можливим, оскільки сума боргу за виконавчим документом визначена в іноземній валюті, а саме Євро.
Вважаючи таку бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировичапротиправною та вбачаючи наявність підстав для закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням боржником (банком) рішення суду в повному обсязі, представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з скаргою.
Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян. Однією із гарантій принципу законності виконавчого провадження є закріплення та гарантування права на оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності виконавця (статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»). Із принципом законності тісно пов`язаний принцип контролю за виконавчим провадженням.
Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, а також можливість оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця.
За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У відповідності до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно до положень ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відмовляючи в задоволенні скарги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо фактичного виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом є передчасними, у зв`язку з чим суд не вбачав ознак бездіяльності у діях головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Вимоги скарги обґрунтовані тим, що банком в добровільному порядку було виконано рішення Івано-Франківського міського суду від 01.12.2015 року у цій справі та виплачено на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 142 584,54 грн. В скарзі банком зазначено, що банком здійснено виконання рішення суду.
В свою чергу скаржником зазначено, що державним виконавцем ВПВР Мурихіним С.В. безпідставно не враховано платіжне доручення від 14.04.2017 про перерахування 139 410,69 грн, не здійснено розрахунок суми коштів в іноземній валюті, що була погашена за рахунок отриманих стягувачем коштів в національній валюті, що на думку скаржника свідчить про бездіяльність державного виконавця ВПВР при виконанні рішення суду в межах виконавчого провадження №50571955.
Вказуючи на виконання рішення суду, представником банку до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було надіслано заяву про закінчення виконавчого провадження разом з документами, що підтверджують проведення платежів на виконання рішення суду.
Отже, доводи апелянта про те, що банк не стверджував про виконання рішення суду і про не закінчення виконавчого провадження спростовується вищевказаним.
Доводи апелянта, що судом не в повному обсязі було досліджено наявні платіжні доручення та виписку по рахунку стягувача і не звернуто належної уваги на пояснення банку щодо розрахунку суми зарахування на рахунок стягувача та зроблено помилкові висновки щодо неможливості врахування сплачених банком коштів на виконання рішення суду у цій справі, є необґрунтованими.
З рішення суду першої інстанції вбачається, що судом досліджено наявні платіжні доручення та виписку по рахунку стягувача. Судом у рішенні зазначалося, що у платіжному дорученні №H0414XTJ6O від 14.04.2017 про перерахування 139 410,69 грн, яке надано банком до органу державної виконавчої служби на підтвердження факту виконання рішення суду, у графі «призначення платежу» зазначено: «#5168757255546451 *1017 Для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_3 НОМЕР_2 &year=2017».
Суд дійшов висновку, що посилання на номер виконавчого провадження, реквізити судового рішення, на виконання якого сплачуються кошти, у призначенні платежу банком не зазначено.
Співпадіння суми перерахованих коштів без зазначення вищевказаних даних не може свідчити про виконання банком, як боржником, саме рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.12.2015 року у справі №344/10084/15-ц, оскільки ґрунтуватиметься на припущенні.
Суд першої інстанції зазначив про ненадання доказів щодо домовленості між стягувачем та боржником про виплату коштів на виконання рішення суду саме на платіжну картку НОМЕР_1 , доказів належності такої картки саме ОСОБА_1 , не доведено, що такий перерахунок коштів не міг бути виконанням, наприклад, кредитних зобов`язань (видача кредиту), або ж виплати за депозитом тощо. Не надано і доказів того, що вказані кошти було знято з карткового рахунку саме ОСОБА_1 .
Обставина відсутності на сайті «Судова влада» даних щодо судових спорів між стягувачем та боржником у спірному виконавчому провадженні не є достатньою підставою для закінчення цього виконавчого провадження.
Окрім того, щодо валютної виплати слід зазначити, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження).
Тому, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.
Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 (провадження № 14-81цс24).
З вищевказаним спростовуються і доводи апелянта про те, що висновки суду прийняті у невідповідності до правових позицій Верховного Суду.
З врахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду виснує, що відсутні підстави вважати, що висновки суду першої інстанції є передчасними та помилковими, оскільки судом при розгляді скарги надано належну правову оцінки всім доводам, що були наведені у скарзі та доказам, що були додані до скарги та містилися в матеріалах справи. 
Висновки суду прийняті у відповідності до правових позицій Верховного Суду, викладених в постановах при розгляді аналогічних справ.
Судом першої інстанції при ухваленні свого рішення в повній мірі встановлено фактичні обставини справи, які мали значення для розгляду цієї справи.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності і обґрунтованості. Підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 25 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук            Є.Є. Мальцева