Cправа №333/11897/25
Провадження №2/333/1592/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 року       м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Круглікової А.В.,
при секретарі судового засідання Єрмоленко А.В., 
розглянувши в судовому засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом: ТОВАРИСТВА З ОБЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЦИКЛ ФІНАНС», код ЄДРПОУ: 43453613, місцезнаходження: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, м. Київ 
до відповідача:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 
про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» (далі - ТОВ «Цикл Фінанс») звернулось до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором №2027755078 від 02.12.2019 в розмірі 14 197,52 грн. Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що 02.12.2019 між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2027755078, на виконання умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 12 927 грн. на придбання товару у продавця, строк кредитування 24 місяці, процентна ставка відсотків річних 0,01% (річних) - процентна ставка, що діє протягом періоду дії договору. ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до боржника ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу від 12.04.2021 № 12/4/21. Як вказує позивач, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим за ОСОБА_1 обліковується заборгованість в сумі 14 197,52 грн., що складається з: 12 927 грн. – заборгованості по тілу кредиту; 1,34 грн. – заборгованості по відсоткам та 1 269,18 грн. – заборгованості по комісії. На підставі викладеного, позивач просить суд позов задовольнити.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просить суд його задовольнити.
Відповідач та представник відповідача в судові засідання не з`явились, 09.03.2026 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що  позовна заява подана до суду 12.12.2025 року, тобто із пропуском строку позовної давності. На сьогодні, скасовано призупинення строків давності у цивільних справах під час воєнного стану, та вони знову перебігають з 4 вересня 2025 року, що забезпечує юридичну визначеність. Відтак, на сьогоднішній день, вимоги ТОВ «Цикл фінанс» виходять за межі строків позовної давності. У матеріалах цієї справи відсутні платіжні інструкції, чеки, квитанції, що свідчать про переказ грошових коштів саме відповідачу у розмірі 12537,00 грн. Відповідач не був письмово повідомлений про відступлення права грошової вимоги факторові із визначенням грошової вимоги, що в свою чергу суперечить загальним нормам цивільного законодавства. Також в порушення Закону, ОСОБА_1 не був стороною договору Факторингу. На підтвердження переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача, останнім подано копію договору факторингу, копію акту прийому-передачі реєстрів боржників за договором факторингу, копію платіжного доручення. Але з наданих документів неможливо встановити, що позивачу за договором факторингу перейшло право вимоги саме в тих розмірах, які він заявляє. А тому, договори факторингу були укладені з порушенням, оскільки відповідач не входить до суб`єктного складу договору, тобто не є стороною договору. Крім того, представник відповідача вважає, що заявлені вимоги про стягнення сум судових витрат у розмірі 3000 грн. є не доведеними, не підтвердженими належними квитанціями в супереч правовим позиціям Верховного суду, та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. У зв`язку з чим, просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Судом встановлено, що 02.12.2019 між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви на отримання кредиту укладено кредитний договір № 2027755078 з додатками, на виконання умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 12 927 грн. на придбання товару у продавця, строк кредитування 24 місяці, процентна ставка відсотків річних 0,01%.
Зазначений вище правочин підтверджує факт наявності відповідних кредитних правовідносин, а його зміст вказує на погоджені сторонами обставини щодо передання в кредит відповідачу коштів у визначеному розмірі. 
Згідно з ч. 1, 3 статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).
Із матеріалів справи вбачається, що 11.12.2020 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу № 11/2/20, на виконання умов якого ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 02.12.2019 № 2027755078.
Також, 11.12.2020 між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» укладено договір факторингу № 437/ФК-20, на виконання умов якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 02.12.2019 № 2027755078.
Крім того, 12.04.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» укладено договір факторингу № 12/4/21, на виконання умов якого ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 02.12.2019 № 2027755078.
Суд вважає, що ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 02.12.2019 № 2027755078, а саме укладені договори факторингу з додатками, акти прийому-передачі Реєстру боржників за договорами факторингу, Витяги з реєстру боржників та платіжні інструкції про перерахування коштів за відступлення права вимоги.
Отже, ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором від 02.12.2019 № 2027755078.
При розгляді справи по суті, судом враховано, що наведені вище договори факторингу в установленому законом порядку жодною із сторін не оспорювались та не визнавались недійсними в судовому порядку.
За таких обставин, доводи представника відповідача відносно того, що позивач (ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС») не є кредитором за спірним кредитним договором та право вимоги йому не передано спростовуються зібраними у справі доказами. А тому, відхиляються судом, як неспроможні.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач прийняті на себе зобов`язання зі сплати основного боргу по тілу кредиту та відсотків за користування кредитом за наведеним вище кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого за останнім обліковується заборгованість в сумі 12 927 грн. основного боргу по тілу кредиту та 1,34 грн. – заборгованості по відсоткам за користування кредитом.
Факт наявності вище наведеної заборгованості підтверджується наявними в матеріалах цієї справи доказами й не спростований відповідачем.
Будь-яких інших доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання прийнятих на себе зобов`язань, встановлених умовами кредитного договору.
Також, суд виходить з того, що відповідач не був позбавлений можливості надати докази, які б спростовували отримання коштів у кредит. В свою чергу на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано копії відповідного кредитного договору, договорів факторингу, із відповідними додатками та розрахунок заборгованості за договором, які є чинними та, які відповідач належними доказами не спростував.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлені ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» вимоги до ОСОБА_1 про стягнення наведеної вище заборгованості в сумі 12 927 грн. основного боргу по тілу кредиту та 1,34 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом підлягають задоволенню в повному обсязі.
Водночас, розглянувши вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 1 269,18 грн комісії за управління кредитом, суд виходить з наступного.
За змістом розділу 1 кредитного договору від 02.12.2019 № 2027755078, сторони обумовили сплату комісії за управління кредитом в сумі 3% від суми кредиту щомісячно.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).
Також, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі N 204/224/21 у постанові від 06.11.2023 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як встановлено судом, необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, за управління кредитом в розмірі 3% від суми кредиту щомісячно передбачена в розділі 1 кредитного договору від 02.12.2019 № 2027755078, а також в додатку № 1 до спірного договору «Графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту», де встановлено загальну суму в розмірі 6 207,15 грн. за інші послуги банку (додаткові послуги банку (згідно з тарифами), плата пол. кредиту (щомісячна комісія).
Разом з тим, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту (кредитної заборгованості), що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
Враховуючи те, що позивачем не зазначено та не надано доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні даного кредитного договору, то умова укладеного 02 грудня 2019 між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 кредитного договору № 2027755078 щодо сплати комісії в розмірі 3 % щомісячно є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 1 269,18 грн заборгованості по комісії на підставі умов кредитного договору № 2027755078 та додатку до нього, які є нікчемними. У зв`язку з чим, у задоволенні вимог в цій частині судом відмовляється.
Розглянувши вимоги ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» про стягнення з  ОСОБА_1 на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., суд дійшов до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з такого.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи,належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвокат та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3).
Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом,витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подано копії: договору про надання правової допомоги від 25.08.2025 № 43453613/1; додаткової угоди від 14.11.2025 №2027755078 до договору про надання правової допомоги від 25.08.2025 № 43453613/1; детальний опис робіт (наданих послуг) від 14.11.2025 на суму 3000 грн; акт від 14.11.2025 № 2027755078 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) на суму 3000 грн.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 21.08.2025, посвідчення адвоката від 21.08.2025.
Частиною 3 ст.141 ЦПК України визначено критерії, які враховує суд при розподілі судових витрат, зокрема, суд має оцінити обґрунтованість таких витрат та пропорційність їх до предмету спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.
Розглянувши надані позивачем документи, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд виходить з того, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» протии України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказує, що заявлені судові витрати є неспівмірними з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторонни витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такоїсторони».
Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі N 753/15687/15.
При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.
За таких обставин, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 3000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також доводи представника відповідача про неспіврозмірність заявлених витрати позовним вимогам, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір до 1000 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на корить ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 910,60 грн. У задоволенні іншої частини витрат на правничу допомогу судом відмовляється.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 2 205,85 грн. покладається судом на відповідача.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 273-274, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЦИКЛ ФІНАНС» (код ЄДРПОУ: 43453613, знаходиться за адресою: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, м. Київ, 04112, НОМЕР_2 у АТ «СЕНС БАНК», код банку (МФО): 300346) – 12 927 (дванадцять тисяч дев`ятсот двадцять сім) грн. – заборгованості по тілу кредиту; 1 (одну) грн. 34 коп. – заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 2 205 (дві тисячі двісті п`ять) грн. 85 коп. судового збору та 910 (дев`ятсот десять) грн. 60 коп. витрат на правничу допомогу.
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя       А.В.Круглікова