Справа № 761/51047/25
Провадження № 2/761/6509/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Савчук Ю.Н.,
за участі секретаря судового засідання Фортуни М.А.,
позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про стягнення безпідставно набутих коштів,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 5 885,01 грн, посилаючись на те, що зазначені кошти були перераховані відповідачу під час примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/13354/23, яке в подальшому було скасовано постановою Київського апеляційного суду.
На обґрунтування позову зазначено, що після скасування рішення суду першої інстанції правова підстава для набуття відповідачем спірних коштів відпала, а тому такі кошти підлягають поверненню на підставі статей 1212, 1213 ЦК України як безпідставно набуте майно.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02.03.2026 року було відкрито провадження по даній справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення ( викликом) сторін та призначено судове засідання.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. 
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у письмовому відзиві.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. На її думку, спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, яке в подальшому було скасоване апеляційним судом, а тому підлягають врегулюванню виключно у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, шляхом подання заяви про поворот виконання судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року у справі №761/13354/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про демонтаж камер відеоспостереження та відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що судом також вирішено питання про розподіл судових витрат та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
З наданої суду копії першої сторінки апеляційної скарги з відміткою Київського апеляційного суду від 20.10.2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 оскаржив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року в апеляційному порядку.
30.10.2023 року Шевченківським районним судом м. Києва у справі №761/13354/23 видано виконавчий лист.
Відповідно до постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 , 03.11.2023 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва у справі №761/13354/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів.
З копії постанови Київського апеляційного суду від 11.03.2024 року у справі №761/13354/23 вбачається, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року було скасовано та постановлено нове рішення, яким позов задоволено частково.
Після надходження до органу державної виконавчої служби постанови Київського апеляційного суду від 11 березня 2024 року, якою рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року у справі №761/13354/23 було скасовано, державним виконавцем 27.05.2024 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у ході виконавчого провадження з позивача було стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 5 855,01 грн.
З листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві №31101/27.10-24 від 12.06.2024 року вбачається, що у ході здійснення виконавчих дій державним виконавцем було стягнуто з боржника грошові кошти у загальному розмірі 6 773,52 грн, з яких 5 885,01 грн. перераховано безпосередньо стягувачу - ОСОБА_3 , 588,51 грн. спрямовано до державного бюджету як виконавчий збір, а 300,00 грн становили витрати виконавчого провадження. У вказаному листі також зазначено, що на момент звернення позивача із заявою про повернення коштів такі кошти на рахунках органу державної виконавчої служби відсутні, оскільки були перераховані відповідним отримувачам у процесі виконання виконавчого документа.
З копії постанови Київського апеляційного суду у справі №761/13354/23 вбачається, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року було скасовано.
При цьому зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 11.03.2024 у справі №761/13354/23 вбачається, що питання про поворот виконання рішення суду апеляційним судом не вирішувалося.
Судом також встановлено, що після скасування рішення суду першої інстанції позивач не звертався до суду, який розглядав справу №761/13354/23 як суд першої інстанції, із заявою про поворот виконання рішення відповідно до вимог статті 444 ЦПК України.
Натомість позивач звернувся до суду із самостійним позовом про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів на підставі статей 1212, 1213 ЦК України, вважаючи, що після скасування рішення суду правова підстава для набуття відповідачем спірних коштів відпала.
Однак суд не може погодитися з такими доводами, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення, він відмовляє в позові повністю.
Частиною 9 статті 444 ЦПК України визначено, що якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої-третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно ч. 5 ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.
Вимогами ч. 6 ст. 444 ЦПК України визначено, що до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.
В постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі №203/2612/13-ц зазначено, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим рішенням).
Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого рішення), та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням належного, безпідставного стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.
Крім того, поворот виконання рішення можливий за будь-якими справами, але за наявності таких умов: 1) щоб позивач отримав від відповідача в порядку виконання рішення майно чи гроші; 2) щоб виконане рішення було скасовано вищестоящим судом повністю чи змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою та другою статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Згідно з статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.
Із матеріалів справи вбачається, що спірна сума 5 885,01 грн була виплачена на підставі судового рішення, яке в подальшому було змінене.
Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.
У справі, що переглядається, відповідач отримав грошові кошти за рішенням суду.
Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.
Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Оскільки у справі, що переглядається, грошові кошти в сумі 5 885,01 грн були набуті ОСОБА_3 на підстав судового рішення, яке в подальшому було змінене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, а тому у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 354-355, 444, 445 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:

У задоволені позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення складено 22.06.2026 року.

Суддя