Справа № 346/5839/25 
Провадження № 2/346/640/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 червня 2026 р.	м. Коломия   Коломийський міськрайонний суд  Івано - Франківської області	

у складі головуючого судді Калинюка О.П.
з участю секретаря Римарук Н.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку в даному майні,

ВСТАНОВИВ:

в обґрунтування своїх вимог позивачка зазначає, що 26.04.2011 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано 14.10.2025 року. За час даного шлюбу у сторін народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідач вказаний власником житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером: 2623282801:02:009:0171.
Позивачка вказує, що вказані житловий будинок та земельна ділянка набуті у власність відповідачем 11.02.2022 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Тому відповідно до правил, передбачених статтями 60 та 70 Сімейного кодексу України (далі в тексті - СК України), на вказане майно поширюються презумпції спільної власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, та рівності часток сторін в даному майні.
Тому позивачка просить провести поділ даного майна подружжя та в порядку такого поділу визнати за нею право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку та земельної ділянки. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. 

01.06.2026 року представник позивачки, адвокат Репало Олексій Олександрович подав заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та про підтримання позовних вимог. 

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин своїх неявок він суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутності та не подав відзив на позов. 
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачка не вказала, що заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін (їх представників) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2  ст.247 ЦПК України.
Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 цього кодексу свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Конструкція норм статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року, винесеній у справі № 372/504/17-ц.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Зі змісту пунктів 23, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано - Франківської області від 14.10.2025 року, ухваленим у справі № 346/4019/25, шлюб між сторонами, який зареєстровано 26.04.2011 року, розірвано (а. с. 12).
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11.02.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 322, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 299206102, сформованого 11.02.2022 року, витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 299204950 від 11.02.2022 року, сторони 11.02.2022 року набули у спільну сумісну власність вище вказані житловий будинок та земельну ділянку. Право власності на дане майно зареєстроване за відповідачем (а. с. 14-19). 

Отже, судом встановлено, що вказані житловий будинок та земельна ділянка придбані під час перебування сторін у шлюбі, а тому відповідно до положень ст. 60 СК України на вказане майно поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У відповідності до технічного паспорту на житловий будинок, виготовленим ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 19.01.2004 року дане майно складається з трьох кімнат, загальною площею 34,2 кв. м., житловою площею 16,6 кв. м.. (а. с. 21).

Зі змісту пунктів 23, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновків, що стороною позивачки надано достатньо доказів, які в своїй сукупності дають змогу дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Ці докази є належними, допустимими та достовірними, а їх взаємний зв`язок у сукупності - логічним і таким, що в даному випадку підтверджує презумпції спільної сумісної власності вказаної квартири як майна подружжя, та рівності часток кожного з подружжя у даному майні. 

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. 
Позивачкою за подання даного позову сплачено судовий збір у загальному розмірі 4160 грн. Оскільки даний спір стосується поділу спільного майна сторін, то суд з огляду на принципи співмірності та розумності, вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути половину вказаних витрат, тобто 2 080 грн. 

На підставі наведеного, статей 3, 57, 60, 61, 70 Сімейного кодексу України, п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», та, керуючись статтями 12, 76, 81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити. 

Провести поділ майна колишнього подружжя  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_2 , та ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_3 , а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 34,2 кв. м., житловою площею 16,6 кв. м., та земельної ділянки площею 0,1354 га, кадастровий номер 2623282801:02:009:0171.

В порядку поділу майна подружжя визнати за  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , жителькою АДРЕСА_3 , право власності на:

-1/2 (одну другу) частку житлового будинку, загальною площею - 34,2 кв. м., житловою площею - 16,6 кв. м. , а також вбиральні (літера «Б»), криницю ( «№1»), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; 

-1/2 (одну другу) частку земельної ділянки, площею 0,1354 га, кадастровий номер 2623282801:02:009:0171.

Припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  на вказані об`єкти нерухомого майна. 

Стягнути з  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_2 , на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , жителькою АДРЕСА_3 , судові витрати в розмірі 2 080 (дві тисячі вісімдесят) гривень 08 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області, тобто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому копії повного заочного рішення суду.
Апеляційна скаргана рішення суду можебути подана стороною  позивача до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня ухвалення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25.06.2026 року.

Суддя: 	Калинюк О. П.