Справа № 199/7352/25
(2/199/651/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України
(заочне)

01.04.2026 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді – Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання – Куземі О.Г.,

за участю прокурора – Скрипник В.В.,
представника позивача – Семчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, скасування державної реєстрації права власності, –

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра звернувся прокурор із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2022 року у справі №932/6560/22 відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.4 ст.358 КК України, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року вказаний вирок скасовано, справу направлено до нового розгляду до суду першої інстанції. В подальшому ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року означене кримінальне провадження за обвинуваченням відповідача закрито на підставі ст.49 КК України у зв`язку зі звільненням останнього від кримінальної відповідальності через закінчення строку давності притягнення о кримінальної відповідальності. Досудовим розслідуванням було встановлено, що відповідач, використовуючи завідомо підроблені документи, 04 серпня 2014 року незаконно зареєстрував за собою право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке знаходиться на земельній ділянці площею 0,2989 га із кадастровим №1210100000:01:044:0020. При цьому відомості про дозвільну документацію и документи, що засвідчують прийняття означеного домоволодіння в експлуатацію, відсутні, технічна інвентаризація домоволодіння не проводилась, відомості про видачу/реєстрацію дозвільних документів у сфері містобудування у зв`язку із спорудженням об`єкту нерухомого майна (домоволодіння) в реєстрі будівельної діяльності відсутні. Також відсутні відомості про документацію, на підставі якої було присвоєно/змінено адресу означеного домоволодіння. Крім того домоволодіння було побудовано на спірній земельній ділянці, яка не відводилась для цієї мети у встановленому законом порядку. Разом з тим, державну реєстрацію спірної земельної ділянки із кадастровим №1210100000:01:044:0020 проведено 28 січня 2015 року. На підставі викладеного прокурором стверджується, що відповідачем незаконно використовується спірна земельна ділянка. За таких обставин, а також посилаючись на те, що Дніпровською міською радою, як уповноваженим органом, не здійснюються заходи із захисту інтересів держави в сфери земельних відносин, прокурор звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд зобов`язати відповідача усунути власнику спірної земельної ділянки (територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради) перешкоди у праві користування та розпорядження такою спірною земельною ділянкою шляхом знесення розташованого на ній самочинного будівництва (домоволодіння АДРЕСА_1 ), скасувати державну реєстрацію права приватної власності відповідача на це домоволодіння із закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна. Судові витрати прокурор просив покласти на відповідача.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 02 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 30 вересня 2025 року, постановленою без оформлення окремого документу, однак із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні прокурор позовні вимог підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Крім того від прокурора до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що спірна земельна ділянка із кадастровим №1210100000:01:044:0020 належить до комунальної власності, а отже належить територіальній громаді м. Дніпра в особі позивача, справа має значний суспільний інтерес, здійснене відповідачем самочинне будівництво домоволодіння суттєво обмежує права власності позивача на спірну земельну ділянку через самовільне зайняття такої земельної ділянки і неможливістю вільного розпорядження нею.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердила дійсність наведених у позові фактичних обставин щодо самочинності будівництва домоволодіння відповідачем, а також щодо належності спірної земельної ділянки територіальній громаді м. Дніпра.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, правом на подання відзиву не скористався.
За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання за наведеної явки учасників справи, а також здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.
Вислухавши прокурора та представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 серпня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. здійснено державну реєстрацію за відповідачем права власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 422839912101, номер відомостей про речове право 6557768), загальна проща житлового будинку 110 кв.м, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Також судом встановлено, що вказане вище домоволодіння розташоване за спірній земельній ділянці площею 0,1 га із кадастровим №1210100000:01:044:0020, яка перебуває у комунальній власності, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією відомостей з Державного земельного кадастру, копією викопіювання з картографічної основи ДЗК, кадастрової картки (плану), копією поземельної книги.
11 листопада 2022 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у справі №932/6560/22 проголошено вирок, яким відповідач у даній цивільній справі визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.28 ч.4 ст.358 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу. Однак ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року за апеляційною скаргою прокурора вказаний вирок скасовано із призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції. Копії вироку та ухвали наявні в матеріалах справи.
23 червня 2023 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у справі №932/6560/22 постановлено ухвалу, якою кримінальне провадження №42017042630000109 відносно відповідача, обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.4 ст.358 КК України закрито, а самого відповідача звільнено відповідно до ст.49 КК України від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що згідно обвинувального акту відповідач, використовуючи завідомо підроблені офіційні документи 04 серпня 2014 року незаконно зареєстрував за собою право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються копією ухвали суду, яка набрала законної сили 27 червня 2023 року.
Відомості про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання будь-яких осіб за адресою АДРЕСА_1 у відповідного органу реєстрація місця проживання відсутні, що підтверджується копією листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 24 березня 2025 року.
Як вбачається зі змісту копії листа Дніпровської міської ради від 12 липня 2023 року за інформацією управління по роботі зі зверненнями громадян Дніпровської міської ради, відповідно до модуля «Загальний облік звернень громадян» програмного забезпечення «Електронне самоврядування» звернень від фізичних та юридичних осіб щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , не зареєстровано. За інформацією інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради спірна земельна ділянка використовується відповідачем. Дані обставини підтверджуються і копією листа ГУ ДПС в Дніпропетровській області від 21 лютого 2023 року.
За даними містобудівного кадастру та Адресного плану міста містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва – по АДРЕСА_1 управлінням не надавались, паспорти прив`язки тимчасових споруд за вказаною адресою не оформлялись. Інформація про відповідні документи, на підставі яких було присвоєно або змінено адресу об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 в розпорядженні управління відсутні. Інформація стосовно дозволів на розміщення малих архітектурних форм за вищевказаною адресою в управління відсутня. Дані обставини встановлені зі змісту копії листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 02 серпня 2024 року.
Як вбачається зі змісту копії листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 03 лютого 2023 року згідно даних Реєстру будівельної діяльності, який забезпечує створення, збирання, накопичення, обробку, захист, облік інформації про об`єкти будівництва та закінчені будівництвом об`єкти та згідно даним Порталу державної електронної системи у сфері будівництва, дані якого знаходяться у відкритому доступі на сайті https://e-construction.gov.ua/ у розділі «Декларативні та дозвільні документи», станом на час надання відповіді за вказаними у запиті критеріями пошук відомості щодо дозвільної документації (повідомолення про початок виконання підготовчих та будівельних робіт або дозвіл) чи документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту, розташованому за адресою АДРЕСА_1 , відсутні. Звернень фізичних чи юридичних осіб з метою подачі дозвільних документів до управління не надходило.
Згідно копій витягів з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо запиту на інформацію від 11 березня 2025 року відповідачу жодних дозвільних документів на будівництво на земельній ділянці площею 0,1 га із кадастровим №1210100000:01:044:0020 не видавалось.
Як слідує зі змісту копії листа КП «ДМБТІ» ДМР від 07 лютого 2023 року технічна інвентаризація нерухомого майна та станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , не проводилась.
Листами від 31 січня 2023 року, 17 липня 2024 року, 27 лютого 2025 року, 08 травня 2025 року Лівобережна окружна прокуратура м. Дніпра зверталась до Дніпровської міської ради з повідомленням про наведені вище порушення відповідачем інтересів держави при використанні земельно комунальної власності (самовільне зайняття земельної ділянки) та необхідність захисту інтересів держави у земельних правовідносинах, у відповідь на що Дніпровської міською радою листами від 12 липня 2023 року, 09 серпня 2024 року, 17 березня 2025 року повідомлено, що заходів претензійно-позовного характеру вказаним органом місцевого самоврядування не вживалось, а ефективним способом захисту та відновлення порушених прав та інтересів Дніпровської міської територіальної громади буде усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого майна та припинення права володіння. Викладені обставини підтверджуються копією переписки прокуратури із позивачем.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі – Порядок), Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».
Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Нормою ст.2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Нормою ст.2 ЗК України встановлено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
За змістом ст.143 Конституції України, ст.172 ЦК України, ст.ст.5, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності.
За змістом положень ст.13 Конституції України, ст.ст.80, 83 ЗК України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
За змістом норм ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.12 ЗК України до повноважень органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських рад) у галузі земельних відносин належить також розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.
За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374, 380, 381 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є будинок, земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За змістом ст.ст.81, 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Положеннями ст.123 ЗК України встановлено, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
За змістом ст.ст.40, 93, 124 ЗК України, ст.ст.1, 3-5, 13, 14, 16 Закону України «Про оренду землі» громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених ЗК України. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 ЗК України. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
За змістом ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності (зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки) підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав.
Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.153 ЗК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст.211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення як самовільне зайняття земельних ділянок.
Нормою ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки – будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Положеннями ст.90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Положеннями ст.212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також шляхом застосуванням інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом; 4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).
За змістом ст.ст.182, 328, 331 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом ст.ст.18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.
Нормами ч.ч.1-4, 7 ст.376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Частиною 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених п.1 ч.7 ст.37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Пунктом 5 ч.1 ст.14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, зокрема в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ.
Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, а також застосування інших, передбачених законом, способів.
За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку.
Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично – з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.
Негаторний позов – це позов власника, який є фактичним володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої з правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень. Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем (тобто особою, за якою не зареєстровано право власності або право оренди/користування зайнятою земельною ділянкою), треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод, зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, звільнення зайнятої земельної ділянки тощо.
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця.
Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння. Особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
Наведені вище правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, від 02 листопада 2022 року по справі №922/3166/20, а також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №910/1310/19, від 22 лютого 2022 року по справі №203/5561/16-ц, від 31 серпня 2022 року по справі №520/8119/19, від 21 вересня 2022 року по справі №278/2527/13-ц, від 21 вересня 2022 року по справі №545/1994/16-ц, від 09 листопада 2022 року по справі №592/5594/20, від 10 листопада 2022 року по справі №675/2507/19.
З системного аналізу положень ст.ст.116, 123, 124, 134, 212 ЗК України, ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» можна зробити висновок, що відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Такий правовий висновок містять постанови Верховного Суду від 18 січня 2021 року по справі №264/7200/18, від 21 липня 2022 року по справі №592/2269/21.
Оскільки у ст.152 ЗК України не конкретизовано переліку видів порушень прав власника земельної ділянки, в кожному конкретному випадку власник має право на власний розсуд конкретизувати, як саме буде усунене те чи інше порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2022 року по справі №922/3166/20).
Самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними. Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо). Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року по справі №463/6713/22.
Самочинним будівництвом вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони, зокрема, збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року по справі №904/4339/21.
Об`єкт незавершеного будівництва, збудований на земельній ділянці, що на час будівництва не була відведена для цієї мети, є об`єктом самочинного будівництва, на який особа, що здійснила самочинне будівництво, не набуває право власності. Державна реєстрація права власності на такий об`єкт недобросовісним набувачем не означає виникнення права власності на цей об`єкт, а тому така особа не може претендувати і на набуття земельної ділянки під цим будівництвом у власність чи користування/оренду.
Державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, та не виключає можливість знесення такого об`єкту нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів (постанови Великої Платати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року по справі №916/2791/13, від 23 червня 2020 року по справі №680/214/16-ц, від 20 липня 2022 року по справі №923/196/20).
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року по справі №916/1608/18).
Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати, як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки. Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації пава власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості, що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою. Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні нею. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року по справі №759/12152/19.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст.376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до ст.376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності. Наведений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року по справі №916/1174/22, а також аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року по справі №569/17365/21, від 04 червня 2025 року по справі №205/9571/18).
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 у справі №320/5880/18 викладено правовий висновок, згідно з яким обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва.
У постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року по справі №523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року по справі №520/3561/18, від 27 липня 2021 року по справі №686/19201/15, від 18 листопада 2021 року по справі №642/8771/19, від 27 січня 2022 року по справі №653/4022/18, від 07 листопада 2022 по справі №569/15693/16-ц вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням ст.ст.376, 391 ЦК України і ст.ст.152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2024 року у справі №204/8412/23 зазначено, що з урахуванням змісту ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в поєднанні з приписами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України позивачами за вимогами про знесення самочинного будівництва можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, а також інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.
Належним відповідачем за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував право власності на самочинне будівництво (постанова Верховного Суду від 19 березня 2024 року по справі №915/1439/21).
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається. Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
Наведений двома абзацами вище правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2025 року по справі №757/22777/23-ц, від 13 червня 2025 року по справі №495/8353/21.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року по справі №202/7377/16-ц під час вирішення спору про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання особи знести самочинно збудовані приміщення за позовом міської ради не достатньо встановити незаконність вибуття цієї ділянки від власника, а й необхідно з`ясувати: чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки легітимну мету; чи є такий захід із втручання у право особи пропорційним визначеній меті; чи не становитиме для особи задоволення вимоги про знесення самочинної забудови на чужій земельній ділянці такого індивідуального тягаря, який є надмірним.
Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. До нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить, зокрема, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. (постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі №398/571/15-ц, від 17 серпня 2022 року по справі №346/4425/18, від 27 лютого 2023 року по справі №367/6377/17, від 01 лютого 2024 року по справі №930/497/23, від 15 жовтня 2025 року по справі №202/5220/22, від 16 жовтня 2025 року по справі №352/515/25).
Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, що земельна ділянка із кадастровим №1210100000:01:044:0020, на якій фактично розташований зареєстрований на праві власності за відповідачем житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 422839912101, загальна площа 110 кв.м, фактична адреса: АДРЕСА_1 ), відповідачем у встановленому законом порядку та спосіб, із отриманням відповідних правовстановлюючих документів у право власності, оренди/користування не набувалась, як і будь-якою іншою фізичною/юридичною особою, а відтак така спірна земельна ділянка у відповідності до наведених вище судом норм цивільного законодавча дотепер перебуває у комунальній власності позивача. Таким чином, відповідач, за відсутності у нього на це законних прав, фактично самовільно, а отже незаконно, зайняв і використовує дотепер належну позивачу означену спірну земельну ділянку, на якій було здійснено без отримання дозвільних документів, без відведення земельної ділянки для цієї мети будівництво згаданого вище житлового будинку, який в подальшому зареєстровано на праві власності за відповідачем, а отже такий будинок за змістом наведених судом норм законодавства та правових позицій Верховного Суду, не зважаючи на державну реєстрацію права власності на нього за відповідачем, вважається самочинним будівництвом, і вже як самим своїм існуванням, так і державною реєстрацією права власності на нього за відповідачем, порушує права позивача, як власника земельної ділянки, на використання та розпорядження такою земельною ділянкою. При цьому, з огляду на те, що у відповідача відсутні будь-які оформлені у відповідності до законодавства речові права на спірну земельну ділянку, яка до того ж не відводилась для мети будівництва житлового будинку на ній, документ, який надавав би право на виконання будівельних робіт, не видавався, то єдиним можливим і визначеним законом ефективним способом захисту прав позивача буде саме вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва без попереднього вирішення питання про можливість перебудови об`єкта будівництва. Відтак, позовна вимога позивача про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом знесення самочинного збудованого і зареєстрованого за відповідачем на праві власності нерухомого майна (житлового будинку) є правомірною, обґрунтованою та доведеною, а отже такою, що підлягає задоволенню. Окрім того, оскільки не тільки сам факт неправомірного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки та фактичне розміщення на ній самочинного будівництва порушує права позивача на користування та розпорядження такою земельною ділянкою, а й наявність держаної реєстрації за відповідачем права власності на таке самочинне будівництво, коли така державна реєстрація здійсненна без наявності у відповідача документів, які б посвідчували його речове право на спірну земельну ділянку, а отже суперечить закону, суд приходить до висновку про можливість задоволення і другої позовної вимоги, однак частково – шляхом лише скасування державної реєстрації права власності відповідача без закриття відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав, оскільки самого лише даного рішення суду про задоволення наведених позовних вимог за змістом правового висновку Верховного Суду у постанові від 09 квітня 2025 року по справі №757/22777/23-ц цілком достатньо для подальшого закриття розділу у Державному реєстрі речових прав за наслідками виконання даного рішення суду.
Щодо втручання у право відповідача на мирне володіння майном, суд вважає за необхідне відзначити наступне.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
Порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки – встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Враховуючи, що судом на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів достеменно встановлено, що за адресою житлового будинку АДРЕСА_1 не зареєстровано місце проживання жодної особи, будівництво такого житлового будинку здійснено без відповідних дозвільних документів, без дотримання встановлених законом процедури та порядку, а також на земельній ділянці комунальної власності, яка відповідачу чи іншій особі не передавалась та не надавалась для будівництва, що потягло за собою і незаконну реєстрацію права власності за відповідачем на означений самочинно збудований житловий будинок, будь-яке речове право на спірну земельну ділянку, на якій розташований зазначений житловий будинок, за відповідачем дотепер не оформлене, тому відсутні підстави вважати, що дане позитивне для позивача рішення суду порушує право відповідача на мирне володіння майном.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплаченого прокурором при зверненні до суду із даним позовом судового збору в розмірі 4844,8 гривень, однак у стягненні заявлених прокурором судових витрат у вигляді судового збору на забезпечення позову слід відмовити, оскільки матеріали цивільної справи не містять доказів як сплати такого судового збору, так і забезпечення позову.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.13, 41, 124, 143 Конституції України, ст.ст.2, 11, 15, 16, 172, 179, 181, 182, 190, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 376, 380, 381, 391 ЦК України, ст.ст.2, 12, 40, 78-79-1, 80, 81, 83, 90, 93, 116, 123, 124-126, 152, 153, 211, 212 ЗК України, ст.ст.5, 6, 10, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст.1, 3-5, 13, 14, 16 Закону України «Про оренду землі», ст.ст.1, 4, 5, 14, 18, 22, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

 
Позовну заяву Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра (ЄДРПОУ 02909938; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Осіння, 8) в інтересах держави особі Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 26510514; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, скасування державної реєстрації права власності – задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) усунути перешкоди власнику – територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 26510514; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) у праві користування та розпорядження земельною ділянкою (кадастровий номер 1210100000:01:044:0020, площею 0,1 га, розташованою за адресою АДРЕСА_1 ), повернувши цю земельну ділянку власнику, шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва – житлового будинку загальною прощею 110 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 422839912101), що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на об`єкт нерухомого майна – житловий будинок загальною прощею 110 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 422839912101), що розташований за адресою АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Юлією Олександрівною 04 серпня 2014 року (номер відомостей про речове право 6557768).
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (ЄДРПОУ 02909938; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38) судовий збір в розмірі 4844,8 гривень.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко