СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Харків Справа № 922/1230/25 (922/124/26) 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В.,
за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І., 
за участю:
від позивача - не з`явився; 
від 1-го відповідача - Гужва А.М. - на підставі ордеру серії АЕ №1707979 від 25.05.2026; 
від 2-го відповідача - Пащенко В.І.- на підставі ордеру серії АЕ №1505694 від 18.05.2026; 
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні 1-го відповідача (апелянта) - Пономаренко В.С. в порядку самопредставництва; 
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні 2-го відповідача - Жовновач А.М.- на підставі ордеру серії АХ №1350913 від 27.05.2026,
розглянувши у відритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фонду державного майна України, місто Київ, (вх.№942 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) (суддя Усатий В.О., ухвалене в м.Харків, дата складення повного тексту - 01.04.2026) 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдторг Продакшн", Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг,
до 1-го відповідача: Державного підприємства "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості", м.Харків, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні 1-го відповідача - Фонду державного майна України, місто Київ,
до 2-го відповідача: Спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості”, м.Харків, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні 2-го відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “ГІПРОКОКС ЄВРОПА” - “GIPROKOKS EUROPE S.R.O.”, Словацька Республіка, м.Кошице, (Moldavska cesta 10/В, 040 11 Kosice)
про визнання правочину недійсним
в межах справи про банкрутство Державного підприємства "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трейдторг Продакшн" (ЄДРПОУ 43631829) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (ЄДРПОУ 00188334), СП у формі ТОВ “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості” (ЄДРПОУ 45863704), в якій просив суд:
- визнати недійсним правочин про затвердження вкладу засновника ДП “Гипрококс” в грошовій формі до статутного капіталу Cпільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості” шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності як внеску до статутного капіталу, виключні майнові права на які зберігаються за ДП “Гипрококс” у відповідності до ст. 60 Закону України “Про наукову і науково-технічну діяльність” та декрету Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 24-92 “Про впорядкування діяльності суб`єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств” в розмірі 17806581,37грн., вартість яких визначена на підставі фінансової звітності ДП “Гипрококс” та незалежної оцінки, здійсненої відповідно до законодавства України ТОВ “Оцінка24" (код ЄДРПОУ 387270), про затвердження статутного капіталу Cпільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості” в розмірі 44516453,43грн., що відповідає 100% статутного капіталу, за рахунок вкладів засновників, про створення Cпільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості”, який оформлений рішенням засновників № 12/1-2024 від 12.11.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що внесення майна (майнових прав) боржника (1-го відповідача) до статутного капіталу новоствореного СП у формі ТОВ "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" відбулось всупереч чинному законодавству та з порушенням прав позивача як ініціюючого кредитора.
На думку останнього, боржник - ДП “Гипрококс”, до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання з внесення до статутного капіталу спільного підприємства майна (відчужив майно) у розмірі 17806581,37грн., внаслідок чого він став неплатоспроможним і виконання його грошових зобов`язань перед позивачем як кредитором стало повністю або частково неможливим. 
Позивач стверджував, що внесення до статутного капіталу спільного підприємства майна у розмірі 17806581,37грн. було здійснено боржником всупереч Статуту боржника, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 09.03.2023 №463, а саме пунктів 4.14., 11.1., 11.1.1. 11.2. Статуту, якими визначено що рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання (правочину), приймається суб`єктом управління підприємства. Разом з тим, Фондом державного майна України, як відповідним суб`єктом управління, рішення про надання згоди на вчинення правочину надано не було.
Крім того, позивач стверджував, що створення спільного підприємства та формування статутного капіталу створеного спільного підприємства відбулось із порушенням боржником норм Закону України "Про управління об`єктами державної власності", а саме: частини 7 статті 11 зазначеного Закону, якою визначено, що створення господарських організацій на базі об`єктів державної власності здійснюється за умови, що розмір корпоративних прав держави перевищуватиме 50 відсотків їх статутного капіталу; частини 8 статті 11 відповідного Закону, відповідно до якої створення господарських організацій на базі об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Проте, відповідного погодження Кабінетом Міністрів України надано не було.
Позивач вважав, що створення за участі боржника господарського товариства - капіталу СП у формі ТОВ “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” (код ЄДРПОУ 45863704), та внесення боржником майна до статутного капіталу зазначеного товариства є правочином, який укладений всупереч чинному законодавству та з метою уникнути в подальшому виконання договірних зобов`язань між відповідачем, як кредитором, є зловживанням правом боржника на розпорядження власною власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору, що відповідає ознакам фраудаторного правочину, як такого, що був спланований заздалегідь і вчинений боржником на шкоду кредитору.
В свою чергу, визнання, на думку позивача, правочину недійсним дозволить повернути у власність боржника передане згідно рішення засновників № 12/11-2024 капіталу СП у формі ТОВ “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” від 12.11.2024 майно вартістю 17806581,37грн., що дозволить повністю виконати грошові зобов`язання боржника перед позивачем як кредитором. 
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) в задоволенні позовних вимог відмовлено, з тих підстав, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним правочину, про затвердження вкладу засновника ДП “Гипрококс” у негрошовій формі до статутного капіталу СП у формі ТОВ “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” " (код ЄДРПОУ 45863704) шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності як внеску до статутного капіталу, виключні майнові права на які зберігаються за ДП “Гипрококс”, про затвердження статутного капіталу спільного підприємства, за рахунок вкладів засновників, про створення Спільного підприємства який, на думку позивача оформлений рішенням засновників № 12/11-2024 від 12.11.2024року.
Разом з тим, позивачем не було заявлено позовної вимоги про визнання недійсним саме рішення засновників № 12/11- 2024 від 12.11.2024 та у разі наявності - відповідних укладених на його підставі договорів щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності, актів приймання-передачі тощо.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідний позов про визнання недійсним правочину не є ефективним та належним способом захисту права, так як не призведе до дійсного захисту інтересів позивача, а відтак, зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Фонд державного майна України з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, окрім дублювання доводів, викладених позивачем в позовній заяві, посилається на те, при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом було порушено як норми матеріального так і процесуального права, що призвело до передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Так, щодо порушення норм матеріального права скаржник посилається на те, що згідно з вимогами статті 92 Цивільного кодексу України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно.
Частина 1 статті 60 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" визначено, що державні наукові установи (крім державних наукових установ оборонно-промислового комплексу), державні університети, академії, інститути мають право бути засновниками та співзасновниками господарських товариств та беруть участь у формуванні статутного капіталу такого господарського товариства виключно шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності, виключні майнові права на які зберігаються за державною науковою установою або державним університетом, академією, інститутом.
Частиною 1 статті 238 Цивільного кодексу України визначено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.
Проте, пунктом 4.14 Статуту визначено, що підприємство не може бути засновником підприємств будь-яких організаційних форм та видів, господарських підприємств, кооперативів. Підприємство за погодженням із суб`єктом управління підприємства, може створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які діють відповідно до положення про них, погодженого суб`єктом управління підприємства та затвердженого наказом керівника підприємства.
Отже, статутом підприємства встановлено обмеження, щодо можливості Державного підприємства "Державний інститут по проeктуванню підприємств коксохімічної промисловості" бути засновником підприємств будь-яких організаційних форм та видів, господарських підприємств, кооперативів, яке фактично було проігноровано при підписанні рішення засновників № 12/11-2024.

Крім того, частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Так, підпунктом 30 пункту 10.16 Статуту ДП “Гипрококс” передбачено, що до компетенції директора підприємства відноситься повноваження з урахуванням вимог цього статуту приймати рішення про видачу довіреності від імені підприємства іншим особам для представлення та захисту прав та інтересів підприємства перед третіми особами, вчинення господарських зобов`язань (правочинів), підписувати договори (угоди, контракти) та інші документи, в тому числі й ті, рішення про укладання (оформлення) та/або погодження (затвердження) яких прийняті суб`єктом управління підприємства, за винятком випадків, передбачених п. 10.7.34 цього Статуту.
Як вбачається з рішення засновників № 12/11-2024 від імені ДП “Гипрококс” вищезазначений документ було підписано ОСОБА_1 (який діяв на підставі Рішення ДП “Гипрококс” № 1, Рішення Вченої Ради), проте відповідно до положень частини 3 статті 10 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" до виключної компетенції Вченої Ради не віднесено повноважень, щодо надання повноважень на підписання угод про створення юридичних осіб, також рішення засновників № 12/11-2024 не містить посилань на довіреність видану директором ДП “Гипрококс” та погоджену суб`єктом управління (ФДМ України).
Наказом ФДМ України від 05.07.2023 № 1215 звільнено ОСОБА_2 виконувача обов`язків директора ДП "Державний інститут по проєктуванню підприємств коксохімічної промисловості", розірвано укладений з ним контракт, затверджений наказом Фонду від 30.03.2023 №600, згідно з пунктом 6.4.13 контракту від 30.03.2023, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, та покладено виконання обов`язків директора на головного інженера підприємства Кравченка Сергія Олександровича з дати наступної від дати звільнення виконувача обов`язків директора підприємства Щербакова Олександра Олександровича.
Відповідно до пункту 10.16 Статуту до компетенції директора підприємства належить представляти підприємство без довіреності в його відносинах з іншими юридичними та фізичними особами, банківськими та фінансовими установами, органами державної влади і управління, державними та громадськими установами та організаціями, вести переговори, самостійно укладати та підписувати від імені підприємства будь-які угоди, договори, контракти та інші правочини, а для здійснення яких, відповідно до цього статуту та внутрішніх положень підприємства, необхідно рішення суб`єкта управління підприємства - після отримання відповідного рішення суб`єкта управління підприємства.
Таким чином, не дивлячись на те, що в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України керівником підприємства зазначено Кравченко С. О., спірні документи підписані Масюком Юрієм Ігоровичем, що діяв на підставі рішення ДП “Гипрококс” №1, Рішення Вченої Ради, що прямо суперечить нормам Цивільного кодексу України, Статуту, Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність".
З огляду на вищевикладене, скаржник вважає, що ДП “Гипрококс” в особі Масюка Юрія Ігоровича укладаючи спірний правочин діяв недобросовісно та знав або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не міг не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі про відсутність повноважень директора позивача на укладення такого роду правочину від імені ДП “Гипрококс”
За таких умов, рішення засновників Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" від 12.11.2024 № 12/11-2024, укладене за відсутності рішення суб`єкта управління, підлягає визнанню судом недійсним.
Проте, судом першої інстанції не було перевірено вказані вище обставини та відповідно не надано їм правової оцінки.

Щодо порушення норм процесуального права, апелянт зазначає, що апарат Фонду державного майна України - це великий цілісний механізм з розподілом функціональних обов`язків між структурними підрозділами. Підготовка пояснень Фонду передбачає обмін інформацією з профільними структурними підрозділами, серед яких - департамент управління державними підприємствами, та юридичний департамент, що вимагає більш тривалого часу.
Сукупність вказаних обставин викликала об`єктивну неможливість для надання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк, та як наслідок строк на подання пояснень на позовну заяву (які є аналогічними зі змістом доводів викладених в апеляційній скарзі) було пропущено з поважних причин.
Проте, господарським судом першої інстанції листом від 06.04.2026 № 004154 було повідомлено скаржника про відсутність підстав для розгляду відповідних пояснень (вх. №7809 від 01.04.2026).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26); встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; встановлено учасникам справи строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на 03.06.2026 о 11:30год. 
25.05.2026 1-им відповідачем - ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№5836), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Фонду державного майна України, рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) залишити без змін.
27.05.2026 2-им відповідачем – СП у формі ТОВ “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості” подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№5906), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ФДМ України, рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) залишити без змін.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 03.06.2026 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Представники 1-го відповідача, 2-го відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні 2-го відповідача заперечили проти вимог апеляційної скарги, просили відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) залишити без змін.

Враховуючи, що представники сторін з`явились в судове засідання та надали пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за їх відсутності, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційних скарг по суті.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційних скаргах доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

08.04.2025 ТОВ "Трейдторг Продакшн" звернулось до господарського суду Харківської області з заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості", в якій просило суд відкрити провадження у справі про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості"; визнати грошові вимоги ТОВ "Трейдторг Продакшн" до боржника в розмірі 10800000,00грн. основного боргу, 30280,00 грн витрат зі сплати судового збору, 72000,00грн. витрат на авансування винагороди арбітражному керуючому; призначити розпорядником майна боржника арбітражну керуючу Венську Оксану Олександрівну.
В обґрунтування поданої заяви ініціюючий кредитор - ТОВ "Трейдторг Продакшн" посилався на неналежне виконання ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" умов договорів надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №11/12/24 від 11.12.2024, №23/12/24 від 23.12.2024, №07/01/25 від 07.01.2025, №20/01/25 від 20.01.2025.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.04.2025 у справі №922/1230/25 відкрито провадження у справі про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості"; визнано вимоги ініціюючого кредитора - ТОВ "Трейдторг Продакшн" до боржника в розмірі 10800000,00грн. основного боргу, 24224,00грн. витрат зі сплати судового збору за подання до суду заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство, 72000,00грн. витрат на авансування винагороди арбітражному керуючому; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном ДП "Гипрококс" та призначено розпорядником майна ДП "Гипрококс" арбітражну керуючу Венську Оксану Олександрівну; залучено до участі у справі про банкрутство ДП "Гипрококс" ФДМ України як орган, уповноважений управляти державним майном боржника, з повідомленням про відкриття провадження у справі про банкрутство ДП "Гипрококс".
25.04.2025 здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" за №75910.

Фонд державного майна України не погодився з ухвалою суду від 25.04.2025 та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 25.04.2025 у справі № 922/1230/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ "Трейдторг Продакшн" про відкриття провадження у справі про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості".
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.08.2025, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11.12.2025 задоволено заяву ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (вх. № 8844 від 17.07.2025) про закриття апеляційного провадження у справі №922/1230/25; закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФДМ України (вх.№ 1112 Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 25.04.2025 у справі №922/1230/25.
17.02.2026 ФДМ України подано до господарського суду Харківської області клопотання про закриття провадження у справі (вх. № 4053), в якому просив суд закрити провадження у справі №922/1230/25 про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості".
В обґрунтування поданого клопотання Фонд державного майна України посилався на те, що наказом Фонду від 16.02.2026 № 258 "Про внесення змін до наказу ФДМ України від 04.01.2022 № 1 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації" (із змінами)" Єдиний майновий комплекс ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" включено до вказаних переліків та Регіональному відділенню ФДМ України по Харківській області делеговано здійснення його приватизації. 
В подальшому, наказом Регіонального відділення ФДМ України по Харківській області від 17.02.2026 №172 "Про прийняття рішення про приватизацію Єдиного майнового комплексу державного підприємства "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (код за ЄДРПОУ 00188334) прийнято рішення про приватизацію Єдиного майнового комплексу державного підприємства "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості".
В якості правового обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі (вх. № 4053 від 17.02.2026) ФДМ України посилався на абз. 1 ч. 5 ст.12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (згідно з яким справи про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, не порушуються до її завершення. Провадження у справах про банкрутство таких підприємств/господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника), а також на п. 13 ч. 1 ст. 90 Кодексу України з процедур банкрутства (відповідно до якого господарський суд закриває провадження у справі про банкрутство у разі прийняття рішення про приватизацію боржника, яким є державне підприємство або господарське товариство, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі).
Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.03.2026 у справі №922/1230/25 задоволено клопотання Фонду державного майна України про закриття провадження у справі (вх. № 4053 від 17.02.2026); закрито провадження у справі; скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою суду від 25.04.2025.

16.01.2026 (тобто, до закриття провадження у справі про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості") ініціюючий кредитор - ТОВ "Трейдторг Продакшн" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості", СП у формі ТОВ “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості”, в якому просив суд:
- визнати недійсним правочин про затвердження вкладу засновника ДП “Гипрококс” в грошовій формі до статутного капіталу СП у формі ТОВ “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості” шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності як внеску до статутного капіталу, виключні майнові права на які зберігаються за ДП “Гипрококс” у відповідності до ст. 60 Закону України “Про наукову і науково-технічну діяльність” та декрету Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 24- 92 “Про впорядкування діяльності суб`єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств” в розмірі 17806581,37грн., вартість яких визначена на підставі фінансової звітності ДП “Гипрококс” та незалежної оцінки, здійсненої відповідно до законодавства України ТОВ “Оцінка24") (код ЄДРПОУ 387270), про затвердження статутного капіталу СП у формі ТОВ “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості” в розмірі 44516453,43грн., що відповідає 100% статутного капіталу, за рахунок вкладів засновників, про створення СП у формі ТОВ “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості”, який оформлений рішенням засновників № 12/11- 2024 від 12.11.2024.
В обґрунтування позовних вимог ініціюючий кредитор посилався на те, що 12.11.2024 (тобто, до відкриття провадження у справі про банкрутство боржника) ТОВ “GIPROKOKS EUROPE S.R.O.” та ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (надалі - ДП “Гипрококс”) було прийнято рішення засновників №12/11-2024 про створення СП у формі ТОВ “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” (т.1 а.с.21-22).
Затверджено вклад засновника ДП “Гипрококс” у негрошовій формі до статутного капіталу товариства, шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності як внеску до статутного капіталу, виключні майнові права на які зберігаються за ДП “Гипрококс” у відповідності до ст. 60 ЗУ “Про наукову і науково-технічну діяльність” та декрету Кабінету Міністрів України від 31 грудня 1992 року № 24-92 “Про впорядкування діяльності суб`єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств” в розмірі 17806581,37грн., вартість яких визначена на підставі фінансової звітності ДП “Гипрококс” та незалежної оцінки, здійсненої відповідно до законодавства України ТОВ “Оцінка 24”;
Затверджено статутний капітал товариства у розмірі 44516453,43грн., що відповідає 100 % статутного капіталу, за рахунок внесків засновників. 
Вклади засновників становлять: Товариство з обмежено відповідальністю “ГИПРОКОКС ЄВРОПА”-“GIPROKOKS EUROPE S.R.O.” - 26709872,06грн., що становить 60% статутного капіталу товариства, за рахунок грошового внеску; ДП “Гипрококс” - 17806581,37грн., що становить 40% статутного капіталу товариства, шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності, виключні майнові права на які зберігаються за ДП “Гипрококс”. 
З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 14.11.2024 зареєстровано Спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” (код ЄДРПОУ 45863704, 61002, м. Харків, вул. Сумська, буд.60) (т.1 а.с.8-11). 
Ініціюючий кредитор зазначав, що внесення майна (майнових прав) боржника до статутного капіталу новоствореного СП у формі ТОВ "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" відбулось всупереч чинному законодавству та з порушенням прав позивача як кредитора.
На думку останнього, боржник - ДП “Гипрококс” до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання із внесення до статутного капіталу спільного підприємства майна (відчужив майно) у розмірі 17806581,37грн., внаслідок чого він став неплатоспроможним і виконання його грошових зобов`язань перед позивачем як кредитором стало повністю або частково неможливим. 
Позивач стверджував, що внесення до статутного капіталу спільного підприємства майна у розмірі 17806581,37грн. було здійснено боржником всупереч Статуту боржника, затвердженого наказом ФДМ України від 09.03.2023 № 463, а саме пунктів 4.14., 11.1., 11.1.1. 11.2. Статуту, якими визначено що рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання (правочину), приймається суб`єктом управління підприємства. Разом з тим, Фондом державного майна України, як відповідним суб`єктом управління рішення про надання згоди на вчинення відповідного правочину надано не було.
Крім того, позивач стверджував, що створення спільного підприємства та формування статутного капіталу створеного спільного підприємства відбулось із порушенням боржником норм Закону України "Про управління об`єктами державної власності", а саме: частини 7 статті 11 зазначеного Закону, якою визначено, що створення господарських організацій на базі об`єктів державної власності здійснюється за умови, що розмір корпоративних прав держави перевищуватиме 50 відсотків їх статутного капіталу; частини 8 статті 11 відповідного Закону, відповідно до якої створення господарських організацій на базі об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Проте, відповідного погодження Кабінетом Міністрів України надано не було.
Позивач вважав, що створення за участю боржника господарського товариства – СП у формі ТОВ - “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” “Гипрококс” і внесення боржником майна до статутного капіталу зазначеного товариства є правочином, який укладений всупереч чинному законодавству та з метою уникнути в подальшому виконання договірних зобов`язань між відповідачем, як кредитором, є зловживанням правом боржника на розпорядження власною власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору, що відповідає ознакам фраудаторного правочину, як такого, що був спланований заздалегідь і вчинений боржником на шкоду кредитору.
В свою чергу, визнання, на думку позивача, правочину недійсним дозволить повернути у власність боржника передане згідно рішення засновників № 12/11-2024 СП у формі ТОВ “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” “Гипрококс” від 12.11.2024 майно вартістю 17806581,37грн., що дозволить повністю виконати грошові зобов`язання боржника перед позивачем як кредитором. 
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом (т.1 а.с.1-31).
Рішенням господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у даній справі в задоволенні позовних вимог відмовлено, з підстав викладених вище (т.2 а.с.89-109).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що звертаючись з вимогами про визнання недійсним правочину, заявник, згідно з положеннями статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).
Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, згідно з якими: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Водночас, спеціальною нормою, що передбачає особливості для процедури банкрутства є стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Згідно з частиною 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
Отже, положення статті 42 Кодексу передбачає механізм та можливість визнавати недійсними не лише правочини, але й спростовувати майнові дії боржника. 
В своїх висновках Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в Постанові у справі № 04/01/5026/1089/2011 від 13.02.2019 зазначив наступне: 
Статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що за цим Законом можуть визнаватися недійсними не лише правочини, але й спростовуватися майнові дії боржника. 
Майнові дії боржника - це вид юридичних дій, як-то вчинки, що здійснені боржником або від імені боржника і мають матеріальний вираз у формі документу будь-якого правочину (угоди, договору), розпорядчого документу, акту, пов`язаного з волевиявленням боржника як суб`єкта правовідносин на відчуження майнових активів боржника або відмову від них. 
Отже, спростування майнових дій виступає як заперечення, відхилення, оспорювання фактичних даних чи обставин, що визначають правомірність майнових дій боржника, та може мати форму визнання недійсними (незаконними, нечинними) дій боржника, які вчинені щодо розпорядження його майном на підставі рішень власника або його органів управління (керівника боржника, власника боржника, загальних зборів боржника тощо).
Положення статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кореспондуються з положеннями статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Як також зазначено в частині 5 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, особи, які вчинили, погодили правочини або вчинили майнові дії, визначені частинами першою і другою цієї статті, несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у межах суми завданих боржнику такими майновими діями збитків.
Таким чином, з системного тлумачення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства вбачається, що законодавець не диференціює підстави для визнання недійсними правочинів боржника та підстави для спростування його майнових дій у межах провадження у справі про банкрутство, а встановлює єдиний перелік підстав, який однаково застосовується до обох видів поведінки боржника. 
За таких умов спростування майнових дій боржника за своєю правовою природою є різновидом механізму визнання правочинів недійсними.

Судова колегія також враховує, що відповідно до приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
В статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
За приписами частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 (пункт 40).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Встановлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту.
В пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom), заява № 22414/93, Європейський суд з прав людини виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає статті 13 Конвенції.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.
Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, в якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи, та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач (ініціюючий кредитор) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом "про визнання недійсним правочину", про затвердження вкладу засновника ДП “Гипрококс” у негрошовій формі до статутного капіталу СП у формі ТОВ “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” " (код ЄДРПОУ 45863704) шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності як внеску до статутного капіталу, виключні майнові права на які зберігаються за ДП “Гипрококс”, про затвердження статутного капіталу спільного підприємства, за рахунок вкладів засновників, про створення Спільного підприємства який, на думку позивача оформлений рішенням засновників № 12/11- 2024 від 12.11.2024року.
В контексті наведеного, судова колегія враховує висновки викладені в пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) в якій Суд вказав, що рішення загальних зборів учасників товариства мають розглядатися як акти ненормативного характеру (індивідуальні акти).
При цьому, як також зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.12.2024 у справі № 916/379/23 (п. 99) в рішеннях вищого органу управління товариства виражається внутрішня воля товариства, такі рішення є передумовою для передачі майна до статутного капіталу.
Водночас, як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом не було заявлено позовної вимоги про визнання недійсним саме рішення засновників № 12/11- 2024 від 12.11.2024 та у разі наявності - відповідних укладених на його підставі договорів щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності, актів приймання-передачі тощо.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позов про визнання недійсним правочину не є ефективним та належним способом захисту права, так як не призведе до дійсного захисту інтересів позивача, а відтак, зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Крім того, судова колегія враховує, що як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості", крім іншого, є: 72.19 - дослідження й експериментальні розробки у сфері інших природничих і технічних наук.
Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент створення СП у формі ТОВ “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості”, ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (код ЄДРПОУ 00188334) було включене до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави згідно чинного на той момент наказу Міністерства освіти та науки України №815 від 06.06.2024 року, що підтверджується інформацією з зазначеного Державного реєстру (т.1 а.с.93-108). 
Відповідно до положень статті 60 Закону України “Про наукову і науково-технічну діяльність” державні наукові установи (крім державних наукових установ оборонно-промислового комплексу), державні університети, академії, інститути мають право бути засновниками та співзасновниками господарських товариств та беруть участь у формуванні статутного капіталу такого господарського товариства виключно шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності, виключні майнові права на які зберігаються за державною науковою установою або державним університетом, академією, інститутом. Визначення вартості майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності, що вноситься до статутного капіталу господарського товариства, здійснюється на підставі їх незалежної оцінки. 
Державні наукові установи, державні університети, академії, інститути направляють повідомлення про створення господарського товариства органу, до сфери управління якого вони належать, та Фонду державного майна України протягом семи календарних днів з дня державної реєстрації господарського товариства. Державні наукові установи, державні університети, академії, інститути розпоряджаються корпоративними правами відповідно до часток (акцій) у статутному капіталі господарських товариств (крім їх відчуження), співзасновниками яких вони є. Права учасника господарського товариства від імені державної наукової установи, державного університету, академії, інституту здійснює її керівник за рішенням вченої ради наукової установи, університету, академії, інституту. 
Доходи, отримані у вигляді частини прибутку від діяльності господарського товариства (дивіденди), а також доходи, отримані від розпорядження частками (акціями) у статутних капіталах господарських товариств, отримані державною науковою установою, державним університетом, академією, інститутом, що повністю фінансується за рахунок коштів державного бюджету, є власними надходженнями такої наукової установи, закладу вищої освіти та використовуються ними на виконання своїх статутних завдань та виплату винагороди творцям об`єктів права інтелектуальної власності.
Аналогічний дозвіл державним науковим (науково-дослідним, науково-технологічним, науково-технічним, науково-практичним) установам та державним університетам, академіям, інститутам бути співзасновниками господарських товариств виключно шляхом внесення майнових прав інтелектуальної власності як внеску до статутного капіталу таких товариств міститься в Декреті Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 24-92 "Про впорядкування діяльності суб`єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств".
Пунктом 10 "Прикінцевих та перехідних положень" Розділу VI Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
З наведеного випливає, що пунктом 10 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" визначений пріоритет закріплених у ньому норм, над іншими законами та нормативно-правовими актами.
Аналізуючи твердження апелянта про порушення норм Закону України "Про управління об`єктами державної власності", судова колегія виходить з того, що в частині 2 статті 3 Закону України “Про управління об`єктами державної власності” зазначено, що дія цього Закону не поширюється на управління об`єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, а також на здійснення прав інтелектуальної власності та корпоративні права, що виникли внаслідок участі державних наукових (науково-дослідних, науково-технологічних, науково-технічних, науково-практичних) установ та державних університетів, академій, інститутів у створенні господарських товариств шляхом внесення до статутного капіталу такого товариства майнових прав інтелектуальної власності, що належать цим установам та навчальним закладам. 

Більше того, відповідні зміни до статті 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" були внесені саме із прийняттям Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", про що зазначено в підпункті 5) пункту 3 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність".
Тобто, Законом України "Про управління об`єктами державної власності" прямо встановлено, що його норми не поширюються на правовідносини з участі державних наукових установ, державних закладів вищої освіти у створенні господарських товариств з метою використання об`єктів права інтелектуальної власності.
За наведених обставин, норми статті 11 Закон України "Про управління об`єктами державної власності", які встановлюють особливості управління та обмеження щодо розпорядження об`єктами державної власності, в тому числі щодо необхідності отримання погодження Кабінету Міністрів України, на які посилався позивач при зверненні до суду з відповідним позовом, а також апелянт в апеляційної скарзі, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Таким чином, на момент вчинення оспорюваних позивачем (ініціюючим кредитором) дій, ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (код ЄДРПОУ 00188334) мало статус державної наукової установи, а отже підпадало під дію Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", яким регламентоване створення юридичної особи спільного підприємства.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-рп (II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori), "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali), "закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Аналогічні положення закріплено і в пункті 1 частини 3 статті 66 Закону України "Про правотворчу діяльність" яким визначено, що у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили. У разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами рівної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають: норми, що містяться в нормативно-правових актах спеціального законодавства України.
Отже, з моменту набрання чинності 16.01.2016 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" його норми стали спеціальними щодо регулювання правовідносин за участі всіх юридичних осіб, для яких наукова та (або) науково-технічна діяльність є основною, незалежно від організаційно-правової форми та форми власності зазначених юридичних осіб, і щодо регулювання участі державних наукових (науково-дослідних, науково-технологічних, науково-технічних, науково-практичних) установ та державних університетів, академій, інститутів у створенні господарських товариств шляхом внесення до статутного капіталу такого товариства майнових прав інтелектуальної власності, що належать цим установам та навчальним закладам, а також щодо правовідносин зі здійснення прав інтелектуальної власності та корпоративні права, що виникли внаслідок такої участі.
Таким чином, нормами Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" як спеціального закону передбачено право державних наукових установ, до яких відноситься ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (код ЄДРПОУ 00188334) бути засновниками та співзасновниками господарських товариств та брати участь у формуванні статутного капіталу такого господарського товариства виключно шляхом внесення до нього майнових прав інтелектуальної власності, виключні майнові права на які зберігаються за державною науковою установою або державним університетом, академією, інститутом. 
Отже, як вбачається з рішення засновників № 12/11-2024 від 12.11.2024, створення СП у формі ТОВ “Державний інститут проектування підприємств коксохімічної промисловості” та формування його статутного капіталу ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" здійснювалось відповідно до положень статті 60 Закону України “Про наукову і науково-технічну діяльність”.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що з рішення засновників № 12/11-2024 від 12.11.2024 не вбачається переходу прав інтелектуальної власності від ДП “Гипрококс” до створеного товариства, оскільки виключні майнові права зберігаються за ДП “Гипрококс” у відповідності приписів статті 60 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" та декрету Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 24-92 "Про впорядкування діяльності суб`єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств".
Крім того, станом на час ухвалення відповідного рішення в матеріалах справи відсутні докази переходу права власності на належні ДП “Гипрококс” об`єкти права інтелектуальної власності до спільного підприємства, в тому числі відсутні відповідні відомості про відчуження належних ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (код ЄДРПОУ 00188334) об`єктів права інтелектуальної власності відповідно до спеціальної інформаційної системи УКРНОІВІ (https://sis.nipo.gov.ua/).

Щодо доводів апелянта про те, що вчинення спірного правочину було здійснено ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" всупереч Статуту останнього, який затверджений наказом Фонду державного майна України від 09.03.2023 № 463, пункт 4.14. якого містить заборону для відповідача бути засновником підприємств будь-яких організаційних форм та видів, господарських підприємств, кооперативів, а також пунктів 11.1., 11.1.1., 11.2. які передбачають отримання згоди суб`єктом управління підприємства, яким є Фонд державного майна України, судова колегія зазначає наступне.
Так, юридична сила закону як основного джерела права, а також його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.
Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його єдиним органом законодавчої влади, яким у відповідності до статті 75 Конституції України є Верховна Рада України.
В рішенні Конституційного Суду України від 17.10.2002 №17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) зазначено, що Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади, а відтак це означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. 
Вища юридична сила закону полягає в тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 804/330/17 ).
В законодавстві України закріплений принцип законності та загальне правило щодо переваги нормативно-правового акта вищої юридичної сили над нормативно-правовим актом нижчої юридичної сили (виходячи з ієрархії нормативно-правових актів).
Статут ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (код ЄДРПОУ 00188334), затверджено наказом Фонду державного майна України від 09.03.2023 № 463.
Статтею 19 Закону України "Про правотворчу діяльність" закріплено визначення юридичної сили, як властивості нормативно-правових актів та встановлених ними норм права, що є основою для визначення співвідношення їх взаємної ієрархічної підпорядкованості у системі нормативно-правових актів та встановлено ієрархію нормативно-правових актів, де зазначено, що закони приймаються на основі Конституції України, чинних міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, зазначені у пунктах 4-13 цієї частини ( в тому числі і нормативно-правові акти Фонду державного майна України, що відносяться до п. 7 зазначеної статті як нормативно-правові акти інших державних органів) і є обов`язковими до виконання на території України.
Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19 неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.
Відповідно до правової позиції викладеної в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 29/1033/13-ц, статут підприємства є актом, в якому закріплені локальні норми матеріального права, що врегульовують відносини стосовно управління юридичною особою.
Статут юридичної особи є актом, який визначає правовий статус юридичної особи, оскільки він містить норми, обов`язкові для учасників товариства, його посадових осіб та інших працівників, а також визначає порядок затвердження та внесення змін до статуту, який за змістом частини 2 статті 20 Господарського кодексу України може бути визнаний недійсним, якщо його положення, що суперечать законодавству або надають учасникам товариства додаткових прав чи повноважень (постанова Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 910/11122/22).
За загальним правилом норми законів перевалюють над приписами підзаконних актів, у тому числі локальних (ті, що діють на конкретному підприємстві, в установі чи в організації), що знайшло відповідне відображення у судовій практиці.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.11.2021 у справі № 912/947/20, зазначив, що оскільки статут є локальним нормативним актом, тому у разі, якщо його положення суперечать закону, слід керуватися саме нормами закону.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.12.2020 у справі № 910/10463/19.
Питання участі державних наукових установ (до яких відноситься 1-ий відповідач) у створенні господарських товариств шляхом внесення до статутного капіталу такого товариства майнових прав інтелектуальної власності, що належать цим установам та навчальним закладам, врегульовано статтею 60 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", яка не містить вимоги про отримання державною науковою установою згоди від Фонду державного майна України на таку участь.
Таким чином, статут ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості", затверджений наказом ФДМ України від 09.03.2023 № 463, містить положення стосовно участі державних наукових установ у створенні господарських товариств, які суперечать відповідним положенням Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність".
Враховуючи існування колізії між положеннями статуту ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" та нормами Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", судова колегія зазначає, що статут є локальним нормативним актом, тоді як Закон має більшу юридичну силу, тому оскільки положення статуту суперечать Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", у спірних правовідносинах слід керуватися саме нормами зазначеного закону, а не статуту.

Окрім викладеного, колегія суддів зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Вчинення власником майна дій з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Такі майнові дії повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Дії, що вчиняються "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже, будь-який правочин чи інші майнові дії вчинені боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з огляду на презумпцію фраудаторності правочину, вчиненого боржником на шкоду кредиторам (подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20).
Велика Палата Верховного Суду в зазначеній вище постанові також зауважила, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Водночас, остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Як було зазначено вище, що 08.04.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Трейдторг Продакшн" звернулось до господарського суду Харківської області з заявою про порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості", в якій просило суд відкрити провадження у справі про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості"; визнати грошові вимоги ТОВ "Трейдторг Продакшн" до боржника в розмірі 10800000,00грн. основного боргу, 30280,00 грн витрат зі сплати судового збору, 72000,00грн. витрат на авансування винагороди арбітражному керуючому; призначити розпорядником майна боржника арбітражну керуючу Венську Оксану Олександрівну.
В обґрунтування поданої заяви ініціюючий кредитор - ТОВ "Трейдторг Продакшн" посилався на неналежне виконання ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" умов договорів надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №11/12/24 від 11.12.2024, №23/12/24 від 23.12.2024, №07/01/25 від 07.01.2025, №20/01/25 від 20.01.2025.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.04.2025 у справі №922/1230/25 відкрито провадження у справі про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості"; визнано вимоги ініціюючого кредитора - ТОВ "Трейдторг Продакшн" до боржника в розмірі 10800000,00грн. основного боргу, 24224,00грн. витрат зі сплати судового збору за подання до суду заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство, 72000,00грн. витрат на авансування винагороди арбітражному керуючому; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном ДП "Гипрококс" та призначено розпорядником майна ДП "Гипрококс" арбітражну керуючу Венську Оксану Олександрівну
Отже, станом на дату прийняття рішення засновників № 12/11-2024 від 12.11.2024 у Державного підприємства "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (код ЄДРПОУ 00188334), яке стало передумовою для передачі майна до статутного капіталу новоствореного спільного підприємства і на дату реєстрації зазначеного спільного підприємства (14.11.2024) були відсутні будь-які зобов`язання перед ініціюючим кредитором - ТОВ "Трейдторг Продакшн" щодо погашення заборгованості по договорам надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.
Більше того, самих договорів надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, невиконання яких стало підставою для звернення ТОВ "Трейдторг Продакшн" до суду з заявою про порушення провадження у справі про банкрутство також не існувало. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності факту погіршення майнового становища ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості" (код ЄДРПОУ 00188334), внаслідок участі останнього у створенні СП у формі ТОВ “Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості”(код ЄДРПОУ 45863704).

Щодо доводів апелянта про порушення місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення норм процесуального права, яке полягає у безпідставному неприйнятті пояснень (відзиву) на позовну заяву (які є аналогічними зі змістом доводів викладених в апеляційній скарзі), судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 04.02.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) прийняти позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдорг Продакшн" до розгляду в межах справи №922/1230/25 про банкрутство ДП "Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості"; відкрито провадження у справі №922/1230/25 (922/124/26); ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Пунктом 4 резолютивної частини ухвали від 04.02.2026 запропонувати позивачу в порядку ст.ст. 161, 169 ГПК Україну протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали подати додаткові пояснення із зазначенням підстав залучення до участі у даній справі та правового статусу ОСОБА_3 та Фонду державного майна України з урахуванням положень ГПК України. (т.1 а.с.62-67).
25.02.2026 Фондом державного майна України подано до господарського суду Харківської області клопотання про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 1-го відповідача (т.1 а.с.180-182, 205).
Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.03.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) задоволено клопотання Фонду державного майна України (вх. №4634 від 25.02.2026) з урахуванням заяви (вх.№4763 від 26.02.2026); залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні 1-го відповідача - Фонд державного майна України 
Встановлено третій особі у строк протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали та позовної заяви з додатками подати до суду пояснення щодо позову. Пояснення щодо позову надати з урахуванням вимог ст. 168 ГПК України. Встановити іншим учасникам справи строк для надання відповіді на пояснення третьої особи протягом 5 днів з дня їх отримання (т.1 а.с.214-218).

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Господарського процесуального кодексу України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до частини одинадцятої статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
З матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Харківської області від 02.03.2026 була направлена в електронному вигляді через систему "Електронний суд" та доставлена третій особі до її електронного кабінету 24.03.2026 о 18:17год., що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа.
Пунктом 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України визначено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи 
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Отже строк на подання відповідних пояснень на позовну заяву розпочався 26.03.2026 та закінчився 30.03.2026.

Частинами 1, 3 статті 168 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, викладає свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову. До пояснень третьої особи застосовуються правила, встановлені частинами третьою - сьомою, десятою статті 165 цього Кодексу.
Пояснення третьої особи подаються в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк, який дозволить третій особі підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, та надати пояснення до позову або відзиву, а іншим учасникам справи - відповідь на такі пояснення завчасно до початку розгляду справи по суті (частина 4 статті 168 Господарського процесуального кодексу України).
Пунктом 5 частини 3 статті 165 Господарського процесуального кодексу України визначено, що відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Частина 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України визначає, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
При цьому, частини 1 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначають, що судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Отже, Фонд державного майна України, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні 1-го відповідача, мав можливість надати відповідні пояснення щодо позову в строк до 30.03.2026.
Крім того, третьою особою було подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи від 13.03.2026, що свідчить про вчинення ним активних процесуальних дій (т.2 а.с.1-2).
Проте, наданим йому процесуальним законодавством правом на подання пояснень щодо позову третя особа в строк встановлений судом не скористалась. 
Натомість, відповідні пояснення щодо позову були подані третьою особою вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення (т.2 а.с.112-119).
В контексті спірних правовідносин, судова колегія враховує правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 756/1529/15-ц, в якій суд вказав, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів не приймає до уваги, та не надає правової оцінки доводам скаржника викладеним в апеляційній скарзі, які не входили до предмету розгляду судом першої інстанції.

Судова колегія зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
За наведених обставин, апеляційна скарга не підлягають задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) слід залишити без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2026 у справі №922/1230/25 (922/124/26) залишити без змін.
Повна постанова складена 15.06.2026.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя С.Ч. Жельне 

Суддя П.В. Тихий