ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/71/26 Справа № 711/2171/20 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України 	Головуючий у І інстанції ОСОБА_1    Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2 	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року         м. Черкаси  

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10 ,
представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 12019251010006750 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28 травня 2024 року, щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого на утримання неповнолітнього сина - 2015 року народження, працюючого водієм ФОП « ОСОБА_12 », проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком, що оскаржується, ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано, як це зазначено в резолютивній частині судового рішення, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 07.12.2019 близько 15.56 год., керуючи автомобілем «Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. В.Чорновола в м. Черкаси, зі сторони вул. Молоткова у напрямку вул. Надпільна, в порушення вимог пунктів 1.7, 2.3.б та 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, в момент виникнення небезпеки для його руху, яку він об`єктивно був спроможній виявити, у вигляді появи на проїзній частині пішохода похилого віку - ОСОБА_13 , не вжив заходів до своєчасного зменшення швидкості та зупинки керованого транспортного засобу, знаходячись на перехресті В.Чорновола - вул. Гетьмана Сагайдачного, біля буд. 123 по В.Чорновола в м. Черкаси, допустив наїзд на ОСОБА_13 , який в порушення п. 4.9 ПДР, переходив проїзну частину вулиці В.Чорновола в межах регульованого пішохідного переходу зліва на право, відносно напрямку руху автомобіля, на заборонений сигнал - червоне світло світлофора.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) потерпілий ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть. 
Порушення пунктів 2.3.б та 12.3 ПДР ОСОБА_7 , знаходяться у причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 .
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вищевказаний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на незаконність рішення суду, через допущенні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що в порушення вимог ст.ст. 94, 370, 374 КПК, суд упереджено підійшов до оцінки доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, а рішення про недоведеність складу злочину в неправомірних діях ОСОБА_7 побудував на суперечливих та належно не перевірених доводах сторони захисту, не проаналізувавши їх в сукупності та взаємозв`язку з точки зору належності, допустимості та достатності всіх доказів, які наявні у матеріалах кримінального провадження та були подані стороною обвинувачення під час судового розгляду.
Вважає, що висновок суду про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення, оскільки його вина повністю доведена доказами, дослідженими під час судового провадження.
Вказує на передчасність висновків суду щодо визнання неналежними: протокол огляду трупа від 08.12.2019, проведеного слідчою ОСОБА_14 , висновок судово-медичної експертизи трупа №03-01/1141/91 від 13.01.2020, проведений на підставі постанови слідчого ОСОБА_15 з тих підстав, що дані докази отримані неуповноваженою особою, оскільки в період з 07.12.2019 по 09.01.2020 відсутня постанова у матеріалах кримінального провадження про призначення групи слідчих, а витяг з ЄРДР не може її замінити. Також, судом визнано недопустимими докази, відкриті стороні захисту під час судового розгляду: постанову про здійснення досудового розслідування слідчою групою від 07.12.2019; копію висновку ЧОБ СМЕ №03-01/1141 від 09.12.2019; копію постанови про призначення судово-медичної експертизи від 08.12.2019 слідчого ОСОБА_14 , оскільки за наслідками досудового розслідування вказані докази не відкриті стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК.
Посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що суд може визнати дані висновку експертизи недопустимими доказами лише за умови, якщо призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи призвела до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) або Конституцією України. У разі визнання даних висновку експерта недопустимими доказами у зв`язку з призначенням експертизи таким слідчим, суд у кожному випадку повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося.
Вказує, що в ході судового розгляду прокурором надано постанову від 07.09.2019 про призначення групи слідчих, яку відкрито сторонам в порядку, передбаченому ст. 290 КПК. У подальшому цю постанову судом визнано недопустимим доказом. Однак, при винесенні вказаного рішення судом не враховано, що постанова не є доказом у розумінні ст. 85 КПК, а тому суд не може вирішувати питання про його допустимість чи недопустимість (постанова Верховного Суду від 13.06.2023 у справі № 520/2703/17).
Крім того, судом визнано неналежним доказом копію висновку ЧОБ СМЕ № 03-01/1141 від 09.12.2019 трупа ОСОБА_13 . Водночас стверджує, що судом не враховано той факт, що в матеріалах кримінального провадження наявний висновок судово-медичної експертизи за фактом смерті ОСОБА_13 №03-01/1141/91 від 13.01.2020, яким надано відповіді на поставлені органом досудового розслідування питання та підтверджено, що смерть ОСОБА_13 настала унаслідок отриманих тілесних ушкоджень під час ДТП. Тоді як судово-медична експертиза, призначена слідчим ОСОБА_14 за наслідками виїзду до лікарні, з якої надійшло повідомлення про смерть особи, а тому, питання поставлені експерту не враховують особливостей отримання тілесних ушкоджень, отриманих унаслідок ДТП. Відповідно слідчим у кримінальному провадженні й призначалася інша судово-медична експертиза та отримано висновок СМЕ №03-01/1141/91 від 13.01.2020, який і відкрито сторонам по завершенню досудового розслідування. Висновок експерта СМЕ №03-01/1141 від 09.12.2019 отримано, відкрито та долучено до матеріалів судової справи прокурором вже під час судового слідства у відповідь на заявлені клопотання сторони захисту.
Вважає, що суд в порушення вимог ст. ст. 370,374 КПК, своє рішення належним чином не обґрунтував та не вмотивував, залишивши поза увагою ряд обставин, які мають важливе значення для правильного вирішення кримінального провадження та ухвалення законного рішення.

В апеляційній скарзі захисники просять змінити мотивувальну частину вироку в частині відхилення та критичного ставлення судом першої інстанції до висновку експерта від 13.09.2022 КСЕ-19/124-22/9468, в іншій частині вирок залишити без змін.
Детально аналізуючи висновок експерта КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022, приводять доводи щодо безпідставного, на їх думку, відхилення та критичного сприйняття судом вказаного висновку, як доказу невинуватості ОСОБА_7 . Щодо цього приводять фактичні дані протоколу ОМП від 07.12.2019, схеми ДТП, ДСТУ 2587:2021, акцентуючи увагу на ширині дороги – 11,3 м, що дозволяє визначити наявність чотирьох смуг для руху на ділянці дороги, де сталось ДТП. Не погоджується з умовиводи суду першої інстанції, котрий прийшов до висновку про наявність двох смуг для руху, внаслідок чого відкинув висновок експерта КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022. Приводять доводи щодо правильного визначення моменту небезпеки, стверджуючи, що вихід пішохода на червоний сингал світлофора, котрий повинен подолати дві смуги зустрічного напрямку руху, не створює небезпеку водію ОСОБА_7 . З огляду на положення п. 4.9 ПДР пішохід лише перетнувши центр проїзної частини вулиці В.Чорновола у вигляді дорожньої розмітки 1.1 ПДР починає створювати небезпеку для обвинуваченого, оскільки він приближається безпосередньо до проїзної частини, де рухаються транспортні засоби по напрямком руху обвинуваченого 

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційних скарг, були заслухані:
- прокурор, потерпіла та її представник, які підтримали вимоги апеляційної скарги прокуратури, пославшись на доводи, що в ній викладені; заперечила щодо апеляційної скарги сторони захисту;
- обвинувачений та його захисники, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, пославшись на доводи, що в ній викладені; заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора. 

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, обвинуваченого, захисників, потерпілу та її представника, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Згідно з ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вироку разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 23 КПК суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі: допитати обвинувачених, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи по справі. Тільки після безпосереднього дослідження доказів суд може послатися на них у вироку, обґрунтовуючи свої висновки.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК суд ухвалює виправдувальний вирок, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Пункт 3 ч. 1 ст. 373 передбачає можливість ухвалення виправдувального вироку, у разі не доведення, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення (ч. 3 ст. 374 КПК). За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.
Вказані вимоги закону судом належним чином не були виконані, внаслідок чого допущена невідповідність викладених у виправдувальному вироку висновків фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про невинуватості обвинуваченого.
Суд першої інстанції, визнаючи невинуватим та виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, виходив з того, що висунуте обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, зокрема, суд встановив відсутність належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 , які б підтверджували, що його дії знаходяться у причинному зв`язку із наслідками, які настали, - смертю ОСОБА_13 .
Водночас суд першої інстанції у вироку вказав дві підстави для виправдання, допустивши у рішенні суперечності, адже у мотивувальній частині судового рішення суд покликався на відсутність в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а в його резолютивній частині відзначив про недоведеність вчинення ним цього кримінального правопорушення.
Апеляційний суд не погоджується з вищезазначеними висновками районного суду з огляду на таке.
Повторно дослідивши докази, в порядку ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд прийшов до переконання, що висновки суду першої інстанції, які покладено в основу ухвалення виправдувального вироку, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, містять істотні суперечності та не відповідають фактичним обставинам справи, при цьому судом надана неправильна оцінка доказам, на яких побудований виправдувальний вирок. 
Визнаючи ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, суд не прийняв до уваги докази сторони обвинувачення, безпідставно визнавши їх недопустимими чи неналежними, а висновок про виправдування обвинуваченого щодо вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, побудував на нез`ясованих належним чином фактичних обставинах кримінального провадження
Апеляційний суд вважає встановленим, що ОСОБА_7 07.12.2019 близько 15.56 год., керуючи автомобілем « Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. В.Чорновола в м. Черкаси, зі сторони вул. Молоткова у напрямку вул. Надпільна, в порушення вимог пунктів 1.7, 2.3.б та 12.3 ПДР, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, в момент виникнення небезпеки для його руху, яку він об`єктивно був спроможній виявити, у вигляді появи на проїзній частині пішохода похилого віку - ОСОБА_13 , не вжив заходів до своєчасного зменшення швидкості та зупинки керованого транспортного засобу, знаходячись на перехресті В.Чорновола - вул. Гетьмана Сагайдачного, біля буд. 123 по В.Чорновола в м. Черкаси, допустив наїзд на ОСОБА_13 , який в порушення п. 4.9 ПДР, переходив проїзну частину вул.В.Чорновола в межах регульованого пішохідного переходу зліва на право, відносно напрямку руху автомобіля, на заборонений сигнал - червоне світло світлофора. Внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_13 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть. Порушення ПДР водієм ОСОБА_7 , знаходяться у причинному зв`язку з ДТП та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 .
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційний суд кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Не дивлячись на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 , який на підставі ст.63 Конституції України відмовився від дачі показань, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, підтверджується такими доказами.
Допитана в суді першої та апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_10 , яка є онукою загиблого ОСОБА_13 , пояснила, що 07.12.2019 близько 17.00 год. їй зателефонувала мати, повідомила, що діда збила машина та його у супроводі ОСОБА_16 швидкою медичною допомогою везуть до лікарні. Від її чоловік та мати, котрі також поїхали до цієї лікарню, дізналася, що коли діду робили рентген, він втратив свідомість та при подальшій медичній допомозі вже до тями не приходив. ІНФОРМАЦІЯ_2 дід ОСОБА_13 помер у лікарні.
Допитаний в суді першої та апеляційної інстанції свідок ОСОБА_16 , який є племінником ОСОБА_13 , пояснив, що в той день, близько обіду він зателефонував до дядька та запросив його у гості. Він проживає фактично на перехресті вулиць Чорновола та Сагайдачного в м.Черкаси. Приблизно 15.30-16.00 год., вирішив вийти на зустріч ОСОБА_13 , оскільки тому 80 років. Коли вийшов на вулицю Сагайдачного, помітив на перехресті автомобілі, які стояли на проїзній частині дороги, зрозумів, що можливо сталося ДТП. Підійшовши, помітив свого дядька на асфальті біля автомобіля «Ford», світлого кольору. Біля цього автомобіля був хлопець, як він зрозумів водій, який на його питання пояснив, що той намагався об`їхати справа за рухом пішохода. Праве колесо автомобіля стояло на бордюрі, але вже за перехрестям вул. Сагайдачного в крайній правій полосі руху. Саме зіткнення відбулося на перехресті. В той день була мрячна погода. ОСОБА_13 лежав на асфальті з лівої сторони відносно автомобіля, на другій полосі дорожнього руху. Він лежав за автомобілем. Першою стояла машина, а той лежав за машиною. Поряд був хлопець, якого він особисто не знає, який вказав, що в нього є відео цієї події. Приблизно через 2 хвилини приїхала швидка медична допомога, яка забрала ОСОБА_13 . Він поїхав разом з ними. В автомобілі швидкої допомоги ОСОБА_13 був при свідомості. В автомобілі швидкої медичної допомоги, ОСОБА_13 на його питання пояснив, що розпочав переходити пішохідний перехід на зелений для пішохода сигнал світлофора. Він бачив, що у автомобіля «Ford» було пошкоджено ліва частина лобового скла, передня ліва стійка та ліве крило. Не пам`ятає чи було пошкоджено ліве бокове дзеркало цього автомобіля. Одразу після ДТП, водій автомобіля «Ford» казав, що намагався уникнути зіткнення, зміщуючи автомобіль в право, тому його автомобіль переднім правим колесом частково виїхав на пішохідний перехід на тротуар, приблизно на 60 см. На тій ділянці дороги чотири смуги руху. По центру суцільна лінія, а по центру пішохідний перехід. Коли він був на місці події, світлофор працював. 
Допитати свідка ОСОБА_17 в суді апеляційної інстанції, не виявилося можливим, оскільки той у судові засідання неодноразово не з`являвся. Згідно з даними Державної прикордонної служби України ОСОБА_17 з 22.07.2022 перебуває за кордоном.
Враховуючи вказане, з метою безпосереднього сприймання показань свідка, було прослухано відео-, звукозапис допиту свідка ОСОБА_17 , показання якого об`єктивно узгоджуються з наявними доказами матеріалів кримінального провадження.
Зокрема, свідок ОСОБА_17 у суді першої інстанції пояснив, що 07.12.2019 близько 15.55 год. він на автомобілі Hyundai Accent, р.н. НОМЕР_2 повертався додому по вул. В. Чорновола в напрямку вул. Сагайдачного. В його автомобілі був увімкнений відеореєстратор. Коли рухався по вул. Чорновола в напрямку вул. Г.Сагайдачного від вул. Надпільна в м. Черкаси, зі швидкістю близько 30-40км/год у правій смузі руху, ближче до правого краю проїзної частини дороги, наближаючись до регульованого світлофором перехрестя вул.Чорновола-Сагайдачного, він бачив що по його напрямку горить дозволений зелений сигнал світлофора. На зустріч проїхало декілька автомобілів через перехрестя. Коли він також наближався до перехрестя, по пішохідному переходу, справа на ліво, відносно його напрямку руху, його почав перетинати невідомий чоловік. Було видно без сумнівів, що він переходив перехрестя на червоне світло. При цьому пішохід рухався впевнено, швидко, але не біг, і не зупинився для того, щоб пропустити проїжджаючий автомобіль. В нього склалося відчуття, що пішохід, перетинаючи проїзну частину, був впевнений, що рухається на дозволений для нього сигнал світлофору, оскільки він йшов доволі впевнено. Коли він пройшов середину та проходив зустрічну для нього смугу руху, то його збив автомобіль «Ford Scorpio», який рухався на зустріч. Наскільки він пам`ятає, коли автомобіль «Ford Scorpio» після цього зупинився, мигав зелений сигнал світлофора. Після цього він доїхав додому, виготовив оптичний диск з відеозаписом цієї події з відеореєстратора, повернувся на місце події та надав цей відеозапис працівникам поліції. Пізніше, з ним зв`язався слідчий, і він йому надавав пояснення з приводу даної події у відділку поліції. Зазначив, що не пам`ятає, яка саме на тій ділянці дороги дорожня розмітка, але вказав, що там двосторонній рух для автомобілів і дорожнє полотно поділене суцільною лінією. Від моменту виходу на дорогу і до моменту зіткнення, пішохід подолав півшляху. Більш точно він сказати не може, оскільки в ту пору доби вже сутеніло.
Відповідно до релевантної практики Верхового Суду (постанова від 02 лютого 2022 року в справі № 127/19452/16-к) можливо обґрунтовувати висновки суду показаннями свідків, котрі ті давали під час минулого судового розгляду. 
Показання свідків не спростовують обвинувачення, адже в апеляційному суді досліджено письмові докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_7 .
Відповідно до протоколу огляду місця ДТП від 07.12.2019 зі схемою та фотознімками було оглянуто та зафіксовано місце ДТП, яке знаходиться в межах населеного пункту регульоване перехрестя вулиць В.Чорновола – Г.Сагайдачного за участі автомобіля «Ford Scorpio», р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 , який здійснив наїзд на пішохода. Серед іншого вказано про наявність по дві смугу руху в кожному напрямку (т.1 а.с.76-86).
Згідно з протоколом огляду місця події від 08.12.2019 та додатків до нього у приміщенні моргу за адресою: м.Черкаси вул.Самійла Кішки,212, слідчою ОСОБА_14 проведено огляд трупа ОСОБА_13 (т.1 а.с.92-94).
Наведена слідча не входила в групу слідчих, внаслідок чого суд першої інстанції визнав цей доказ недопустимим, через те що він отриманий неуповноваженою особою.
Разом з тим, фактичні дані цього доказу не є єдиними та вирішальними, котрими сторона обвинувачення доводить винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
З приводу висновку експерта № 03-01/1141 від 09.12.2019 трупа ОСОБА_13 , проведеного на підставі постанови слідчої ОСОБА_14 , котрий, як це вказав суд першої інстанції, не може бути одночасно належним та допустимим доказом у справі (Т. 2 а.с. 173-175). 
Разом з тим апеляційний суд зауважує, що висновок експерта № 03-01/1141 від 09.12.2019 трупа ОСОБА_13 , проведений на підставі постанови слідчої ОСОБА_14 , містить лише відомості про причини смерті ОСОБА_13 , котрою є сполучена травма тулуба та кінцівок, яка супроводжувалась внутрішньою кровотечою та призвела до розвитку шоку, а також опис травм і тілесних ушкоджень, що виявлені експертом на трупі ОСОБА_13 .
З приводу призначення експертизи слідчої, що не входила до групи слідчих, апеляційний суд відзначає релевантну практику Верховного Суду, згідно з якої у випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України. У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 (провадження № 13-3кс22; справа № 756/10060/17).
Разом з тим, сторона захисту, вказуючи про недопустимість висновку експерта № 03-01/1141 від 09.12.2019 трупа ОСОБА_13 , не навела аргументованих доводів, що спосіб призначення експертизи призвів до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України
Отже безумовних підстава для визнання висновків експертизи № 03-01/1141 від 09.12.2019 трупа ОСОБА_13 недопустимими апеляційний суд не вбачає.
Так само відсутні підстави стверджувати, що цей висновок експерта є неналежним доказом, позаяк він вказує на причини смерті ОСОБА_13 , котрі стороною захисту не оспорювалась.
У подальшому, відповідно до постанови від 08.12.2019 слідчим ОСОБА_15 призначено судово-медичну експертизу та поставлено ряд питань, у тому числі щодо причин смерті ОСОБА_13 (т.1 а.с.95-96).
З фактичних даних висновку експерта ОСОБА_18 № 03-01/1141/91 від 13.01.2020 вбачається, що причиною смерті ОСОБА_13 є сполучена травма тулуба та кінцівок, яка супроводжувалась внутрішньою кровотечею та призвела до розвитку шоку, між отриманою травмою та настанням смерті мається причинний зв`язок. Експертом виявлено сполучену травму тулуба та кінцівок у вигляді синців та саден на кінцівках, синця на спині з крововиливом у підлягаючі м`які тканини в ділянці лівої лопатки, численних двобічних переломів ребр з розривами пристінкової плеври, крововиливу в клітковину заднього середостіння, розривів тканини правої легені. Всі вищевказані ушкодження виникли від дії твердих тупих предметів, могли виникнути під час дорожньо-транспортної пригоди вказаної в постанові про призначення експертизи. При судово-токсикологічній експертизі крові трупа спирти не виявлені. (т.1 а.с.98).
У матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази, на підставі яких можливо встановити спричинення загиблому, встановлених у нього тілесних ушкоджень, при інших обставинах.
З приводу повноважень слідчого ОСОБА_15 призначити наведену судово-медичну експертизу.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження прокурор під час судового розгляду 19.05.2023 подав додаткові процесуальні рішення, в тому числі постанову про здійснення досудового розслідування слідчою групою від 07.12.2019 за підписом начальника відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Черкаського ВП ГУНП ОСОБА_19 , якою останній доручив здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019251010006750 групі слідчих: ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 (т.2 а.с.180-181); постанова про призначення групи прокурорів (процесуальних керівників) від 09.12.2019 (т. а.с. 179). 
Апеляційний суд не погоджується з позицією суду першої інстанції, який визнав недопустимою постанову про призначення групи слідчих, відкриту під час судового розгляду.
Постанова про здійснення досудового розслідування слідчою групою від 07.12.2019 відповідає приписам ст.ст. 39, 110, ч.1 ст.214 КПК, оскільки містить рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, відповідає визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.
Щодо моменту відкриття процесуальних рішень сторони обвинувачення, апеляційний суд зважає на релевантну практику Верховного Суду, зокрема, постанову Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.02.2022 (справа № 477/426/17; провадження № 51-4963 кмо 20), згідно з якої постанова керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах..
Підстав вважати надані постанови сфальсифікованими у апеляційного суду не виникло, адже суд першої інстанції не привів жодних обґрунтування, за яких можливо виходити з того, що постанови про визначення групи слідчих від 07.12.2019 та постанови про призначення групи прокурорів від 09.12.2019 були створені після грудня 2019 року.
Водночас, апеляційний суд зазначає, що така постанова не є доказом у розумінні ст. 84 КПК, а відтак не підлягає оцінці на предмет допустимості. 
Вказане узгоджується правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 13.06.2023 справа № 520/2703/17.
Процесуальні документи, які стали підставою для здійснення досудового розслідування уповноваженими особами, не є документами у розумінні частини другої статті 99 КПК, оскільки не містять зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.
За таких обставин є безпідставним висновок суду щодо недопустимості висновку судово-медичної експертизи від №03-01/1141 від 13.01.2020, проведеного на підставі постанови від 08.12.2019 слідчого ОСОБА_15 , котрий входив у групу слідчих і діяв в межах своїх повноважень.
Апеляційний суд визнає, що у висновку судово-медичної експертизи від №03-01/1141 від 13.01.2020 є покликання на висновок експерта № 03-01/1141 від 09.12.2019 трупа ОСОБА_13 , проведеного за постановою слідчої ОСОБА_14 , котра не входила у групу слідчих (т. 2 а.с. 170).
Попри позицію суду першої інстанції, відсутність номеру кримінального провадження, наявність виправлень та дописів рукописного тексту на копії цієї постанови, не впливає на висновки експертизи, що проведена на її підставі.
Утім, факт проведення експертом ОСОБА_18 експертизи на підставі постанови слідчої ОСОБА_14 , не виключала можливість надання цим експертом іншого висновку в цьому кримінальному провадженні, проведеної на основі постанови слідчого ОСОБА_15 ..
З цього приводу апеляційний суд зауважує, що ч. 2 ст. 79 КПК передбачає заборону участі спеціаліста і експерта у кримінальному провадженні, якщо вони проводили ревізію, перевірку тощо, матеріали яких використовуються у цьому провадженні. Ця норма не містить заборони повторно брати участь у провадженні експерту, якщо він вже проводив експертизу у цьому ж кримінальному провадженні.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09.07.2025 у справі № 532/2286/22.
Сторона обвинувачення висновок експерта СМЕ №03-01/1141 від 09.12.2019 не відкривала стороні захисту, адже його не використовувала для доведеності винуватості обвинуваченого. Цей висновок до кримінального провадження долучений прокурором вже під час судового слідства, у відповідь на заявлені клопотання сторони захисту.
Водночас сторона захисту цей доказ не використала для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Загалом, відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК прокурор зобов`язаний відкрити стороні захисту всі матеріали досудового розслідування, які є в його розпорядженні на момент завершення досудового розслідування.
Разом із тим, зміст зазначеної норми у системному зв`язку з положеннями ст. 22, 23, 26 КПК (змагальність сторін, безпосередність дослідження доказів та свобода в поданні доказів) свідчить про те, що обов`язок відкриття доказів стосується тих матеріалів, які існували та були відомі стороні обвинувачення на момент завершення досудового розслідування. В той же час Закон не містить абсолютної заборони на подання додаткових доказів під час судового розгляду. 
Сторона захисту, заперечуючи допустимість висновків судово-медичних експертиз, не навела жодних доводів щодо визнання цих висновків необґрунтованими, за яких смерть ОСОБА_13 настала в результаті ДТП.
За таких обставин наведені аргументи сторони захисту щодо згаданих висновків судово-медичних експертиз не спростовують пред`явлене обвинувачення. 
Також апеляційним судом досліджені інші докази, які підтверджують обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Відповідно до заяви свідок ОСОБА_22 надав слідчому оптичний диск відео реєстратора від 07.12.2019, який в подальшому постановою від 15.02.2020 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження ( т.1 а.с.121; 127).
Апеляційним судом досліджено протокол огляду від 15.02.2020 вказаного диску та переглянуто інформацію, що міститься на ньому. 
Судом встановлено, що ДТП відбулась на проїзній частині перехрестя вулиць Чорновола-Сагайдачного в м.Черкаси, у світлу пору доби, з початком смеркання, без опадів. Автомобіль, який здійснив наїзд на пішохода, рухався по проїзній частині вул.Чорновола в м.Черкаси, у напрямку від вул.Молотокова до вул.Садова, у правій смузі, ближче до правого краю проїзної частини дороги, на зелений сигнал світлофора. Пішохід переходив проїзну частину вул.Чорновола в м.Черкаси, по пішохідному переході, зліва направо, відносно напрямку руху автомобіля «Ford Scorpio» на забороняючий сигнал світлофора. З моменту виходу пішохода на проїзну частину дороги, до моменту наїзду, минуло близько 5 секунд. З моменту наїзду автомобіля на пішохода до його зупинки минуло близько 3 секунд (т.1 а.с.122-128).
З фактичних даних висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 4/119 від 14.02.2020 вбачається, що до моменту ДТП деталі рульового керування автомобіля «Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_3 знаходилися у працездатному стані (т.1 а.с.101-104).
Згідно з висновком судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 4/106 від 14.02.2020 встановлено, що до моменту ДТП деталі ходової частини автомобіля «Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_3 знаходилися у працездатному стані (т.1 а.с.108-111).
У відповідності до висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 4/107 від 14.02.2020 до моменту ДТП деталі робочої гальмівної системи автомобіля «Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_3 знаходилися у працездатному стані. Оскільки, товщина гальмівних дисків передніх та задніх коліс не відповідають вимогам підприємства виробника, тому згідно з вимогами п.31.4.1.а ПДР, експлуатація даного транспортного засобу забороняється (т.1 а.с.115-119).
У цій справі визначальним є визначення настання моменту небезпеки для водія ОСОБА_7 . Саме від правильно установленого моменту виникнення небезпеки залежить і об`єктивність рішення основного питання – чи була у ОСОБА_7 технічна можливість запобігти ДТП.
ПДР під небезпекою для руху розуміють зміну дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку (п. 1.10 ПДР).
Згідно з п. 12.3 ПДР, у разі виникнення небезпеки або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Отже моментом небезпеки є зміна обстановки або технічного стану авто, що загрожує безпеці руху та змушує водія зменшити швидкість, або зупинитися, чи вжити заходи задля безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Момент небезпеки - це час, коли водій виявив або мав виявити загрозу (пішохід, перешкода) і почати гальмування.
Водночас п. 1.1.3 розд. ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень визначає, що основними завданнями автотехнічної експертизи є, зокрема, установлення відповідності дій водія транспортного засобу у даній дорожній ситуації технічним вимогам ПДР, наявності у водія технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору дій водія вимогам Правил дорожнього руху, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та ДТП.
Момент виникнення небезпеки для руху, як правило, має зазначатися у документі про призначення експертизи (залучення експерта). Якщо у документі про призначення експертизи (залучення експерта) момент виникнення небезпеки не зазначений, то експерт, виходячи з аналізу дорожньої обстановки, може визначити його за даними, що містяться в матеріалах справи.
Коли експерт вважає, що небезпека для руху виникла не в той момент, який зазначено в документі про призначення експертизи (залучення експерта), у висновку він має вказати мотиви незгоди з позицією органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), і дати відповідні варіанти розв`язання поставленого питання.
У цьому кримінальному провадженні наявні два висновки авто технічної експертизи, котрі є протилежними, в залежності від наданих експерту вихідних даних – визначення настання моменту небезпеки для обвинуваченого ОСОБА_7 .
При наданні висновку експертизи №4/158 від 26.02.2020 експерт ОСОБА_23 виходив з наданих умов, згідно з якими момент небезпеки виник з моменту виходу пішохода на проїзну частину дороги.
З фактичних даних висновку цієї комплексної судової фототехнічної та авто технічної експертизи №4/158 від 26.02.2020 вбачається:
1.Час, який минув з моменту початку руху пішохода ОСОБА_13 через проїзну частину вул. В.Чорновола і до моменту контактування з автомобілем Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_7 , склав близько 4,9 с.
2.У дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди та за обставин, зазначених у вихідних даних постанови слідчого про призначення експертизи, водій автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР.
3.Для оцінки дій пішоходів спеціальних пізнань в галузі автотехнічних досліджень (спеціальних технічних знань) не потрібно, тому слідчий або суд в змозі самостійно оцінити дії пішохода ОСОБА_13 у відповідності до вимог розділу 4 ПДР «Обов`язки і права пішоходів».
4.У момент виникнення небезпеки для руху, який вказаний у вихідних даних постанови слідчого про призначення експертизи, водій автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 мав технічну можливість своїми одноособовими діями уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_13 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця події.
5.В діях водія автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 , з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР, для виконання яких він перешкод технічного характеру, згідно наданих на дослідження матеріалів, не мав.
6.Для відповіді на питання чи вбачаються в діях пішохода ОСОБА_13 невідповідності вимогам ПДР спеціальних пізнань в галузі автотехнічних досліджень (спеціальних технічних знань) не потрібно, і слідчий або суд в змозі самостійно відповісти на поставлене питання, оцінивши дії пішохода ОСОБА_13 у відповідності до вимог розділу 4 ПДР «Обов`язки і права пішоходів».
У дорожній обстановці, яка склалася, у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, з технічної точки зору, знаходився початок руху пішохода ОСОБА_13 через проїзну частину вул. В.Чорновола в м. Черкаси на забороняючий сигнал світлофора у момент, коли водій автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 мав технічну можливість своїми одноособовими діями уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди; (т.1 а.с.133-139).
В судах першої та апеляційної інстанції експерт ОСОБА_23 пояснив, що підтримує свої висновки експертизи№4/158 від 26.02.2020. Ці висновки надав, виходячи з заданих вихідних даних та на підставі відомостей, що містились в матеріалах, спрямованих разом з постановою слідчого. У вихідних даних зазначений момент виникнення небезпеки для водія, який він враховував для визначення можливості уникнути наїзду - визначався час руху пішохода. З урахуванням швидкості руху пішохода було проведено розрахунок відстані, на якій автомобіль знаходився від місця наїзду у момент виникнення небезпеки для руху, і було встановлено, що вона складає 67,3 м. Оцінюючи дії водія, було встановлено, що з моменту виникнення небезпеки, він повинен був негайно вжити заходи для екстреного гальмування, оскільки мав таку технічну можливість. У цій ситуації водій повинен був діяти відповідно до положень п. 12.3 ПДР. 
В апеляційному суді експерт ОСОБА_23 з приводу розмітки і можливої кількості напрямків руху повідомив, що ширина вулиці Чорновола м. Черкаси складає 11.3 м, що дозволяє рухатись у одному напрямку в дві смуги. За відсутності відповідної розмітки, утім зважуючи на приписи п.11.1 ПДР, з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними, рух на двох смугах в одному напрямку можливий. На момент ДТП була розмітка 1.1 (вузька суцільна лінія), що розділяла протилежні напрямку руху. За умов даних на проведення експертизи, не було вказано, що проїзна частина дороги має дві смуги в одному напрямку. Якщо наявно чотири смуги руху, то вихід пішохода на проїзну частину, в умовах, що існують в цьому кримінальному проваджені, для водія автомобіля не є небезпекою для руху. У цій ситуації водій (коли наявно чотири полоси руху, водій рухається в крайній правій полосі, пішохід переходить дорогу зліва на право відносно транспортного засобу), побачивши пішохода, що перетинає перехрестя на червоний сигнал світлофора на великий відстані від його транспортного засобу, повинен проявляти особливу увагу до дорожньої обстановки і підготуватися до вжиття заходів, щоб уникнути ДТП, бути готовим до вжиття заходів та підготуватись до уникнення ДТП, але негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не був зобов`язаний. Відповідно до наукової літератури водій у цьому випадку – у разу виходу пішохода на проїзну частину, повинен «плавно гальмувати». У наведеному випадку небезпека для руху виникає в момент коли транспортний засіб знаходиться на відстані, яка дозволяє зупинити транспортний засіб до лінії руху пішохода або дорівнює його зупиночному шляху. Експертним шляхом момент виникнення небезпеки не визначається.
При наданні висновку експерта № КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022 експерт ОСОБА_24 виходив з вихідних даних, згідно з якими момент небезпеки виник з моменту виходу пішохода ОСОБА_13 на смугу руху автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_7 . 
З фактичних даних висновку автотехнічної експертизи № КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022 вбачається: 
Час (Т), який минув з моменту перетину пішоходом ОСОБА_25 умовного центру проїзної частини вулиці В. Чорновола, який зазначений дорожньою розміткою 1.1 до місця наїзду склав близько 1,7 с.
У дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди та за обставин, зазначених у заяві адвоката про призначення експертизи, водій автомобіля автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3. ПДР.
Для оцінки дій пішоходів спеціальних пізнань в галузі автотехнічних досліджень не потрібно, тому слідчий або суд самостійно в змозі оцінити дії пішохода ОСОБА_13 у відповідності до вимог розділу 4 ПДР «Обов`язки і права пішоходів».
У момент виникнення небезпеки для руху, який зазначений в заяві адвоката, водій автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди.
У дорожній обстановці, яка склалася на момент ДТП, за вказаних в заяві адвоката вихідних даних, у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, з технічної точки зору, знаходився вихід пішохода ОСОБА_13 на смугу руху автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_7 на відстані меншій ніж зупиночний шлях автомобіля в умовах місця пригоди.
В апеляційному суді експерт ОСОБА_24 пояснив, що підтримує свої висновки експертизи № КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022. При визначені кількості смуг в одному напрямку водії повинні керуватися п. 11.1 ПДР. У науковій літературі, якою користуються експерти, визначені типові ситуації при ДТП, але конкретної методики і рекомендації визначення моменту виникнення небезпеки немає. Проаналізувавши вихідні дані, визначив, що в одному напрямку наявні дві смуги руху, внаслідок чого вважає, що захисником в заяві про залучення експерта на проведення ним експертизи в цій ситуації правильно визначений момент виникнення небезпеки. За відсутності розмітки, водій сам має визначити візуально, що на цьому перехресті дві смуги руху в одному напрямку. Якщо буде встановлено, що в напрямку руху водія ОСОБА_7 одна смуга руху, тоді захисником неправильно встановлений момент небезпеки. Виходячи з моменту небезпеки, який йому заданий в експертизі, у ситуації коли пішохід, перетнувши умовний центр проїзної частини вулиці В. Чорновола, розділений суцільною лінією дорожньої розмітки, яка поділяє протилежні напрямки руху автомобілів, водій не мав технічної можливості зупинитись. Віддаленість від місця наїзду в момент небезпеки і довжиною зупиночного шляху, не дала можливість зупинитися водієві до лінії руху пішохода. У цій ситуації водій мав застосувати гальмування, щоб уникнути наїзду, але розрахунки доводять, що він не мав технічної можливості зупинитись до місця наїзду. За 150-100 метрів до пішохода водій не був зобов`язаний застосувати екстрене гальмування.
Колегія суддів вважає, що висновок експертизи №4/158 від 26.02.2020 відповідає вимогам статей 101 та 102 КПК, оскільки цей висновок містить докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за її результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені перед ним. 
Судом апеляційної інстанції не встановлено підстав, вважати вказаний висновок експерта необґрунтованими чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в їх правильності.
Водночас суд першої інстанції, не поставивши під сумнів цей висновок експерта, не надав йому будь-якої оцінки. 
Дослідивши надані експертизи, оцінивши запропоновані висновки, апеляційний суд, з урахуванням положень п. 1.10 ПДР, визначивши момент виникнення небезпеки та бере до уваги варіант висновку №4/158 від 26.02.2020, який відповідно до правової оцінки наряду з іншими доказами у кримінальному провадженні, підлягає застосуванню в даній дорожній події.
Апеляційний суд погоджується з умовами, що задані слідчим ОСОБА_26 в постанові про призначення судової комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи від 18.02.2020 – в момент виходу пішохода на проїзну частину (т. 1 а.с. 129-131), що узгоджується з нормативним визначенням небезпеки для руху (п. 1.10 ПДР), тому оцінюючи сукупність доказів, саме цей висновок береться за основу прийнятого апеляційним судом рішення. Інакший варіанти висновку експерта № КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022 стосуються інших вихідних даних.
Щодо цього слід зважити на вказане нормативне визначення в ПДР небезпека для руху.
У цій дорожній ситуації обвинувачений ОСОБА_7 повинен був застосувати п. 12.3 ПДР, цебто негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, самостійно визначаючи часовий момент здійснення таких дій для того, щоб він мав змогу зупинити транспортний засіб до лінії руху пішохода чи об`їхати його.
Апеляційний суд вважає, що з урахуванням наявних вихідних даних, які передували ДТП - обвинувачений ОСОБА_7 повинен був постійно оцінювати обстановку руху, приймати правильні рішення і відповідним чином впливати на системи управління автомобілем.
Щоб добре керувати автомобілем кожен водій повинен знати рівень розвитку своїх якостей (зір; слух; сприйняття часу - вміння оцінювати тривалість дій і переміщень, що здійснюється самим водієм, іншими транспортними засобами; зорове сприйняття швидкості, напрямку руху і їх зміни тощо), від яких залежить швидка оцінка дорожньої обстановки, прийняття правильного рішення і його своєчасне виконання.
За сталою судовою практикою, дорожній рух становить діяльність із підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації, серед іншого, в силу людських помилок, необережності, необачності, в тому числі і через порушення учасниками руху вимог ПДР. Тому на всіх учасників покладається обов`язок дотримуватися не лише чітко визначених вимог цих Правил, як то, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, яка склалася.
Водій юридично зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 ПДР), а в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 ПДР) (постанови Верховного Суду у справах № 737/667/19 від 05.09.2023; № 759/2926/16-к від 10.12.2019; № 161/3113/18 від 07.02.2024).
Отже, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху пішоходом ОСОБА_13 , водій Ford Scorpio ОСОБА_7 зобов`язаний був виконати вимогу п. 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, з моменту виникнення цієї небезпеки для руху у цьому випадку – виходу пішохода на проїзну частину дороги, а не вихід пішохода на смугу руху автомобіля Ford Scorpio р.н. НОМЕР_3 , як це пропонує сторона захисту, коли вже застосування п. 12.3 ПДР не дозволяє уникнути ДТП.
Таким чином, зібрані у справі докази у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а доводи сторони захисту про неналежне встановлення події цього злочину є непереконливими.
У цьому кримінальному провадженні очевидно, що ОСОБА_7 , у цій дорожній ситуації, виявивши пішохода ОСОБА_13 на проїзні частин, в порушення п. 12.3 ПДР, неправильно вибрав момент застосування гальмування, що стоїть у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками цього ДТП.
Апеляційний суд не погоджується з показаннями експертів ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , котрі пояснили, що у разі виходу пішохода на проїзну частину на ділянці дороги, де наявно дві смугу руху в одному напрямку, водій транспортного руху, що рухається на протилежній стороні від місця виходу пішохода, не повинен застосовувати гальмування, утім цей водій, як це вказав експерт ОСОБА_23 , повинен проявляти особливу увагу і підготуватися до прийняття заходів до уникнення зіткнення.
Поява пішохода ОСОБА_13 , який наближається до смуги руху транспортного засобу Ford Scorpio під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до визначених терміну ПДР є для останнього небезпекою для руху.
Відповідно до висновків експертиз № 4/158 від 26.02.2020 та № КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022 зупиночний шлях автомобіля Ford Scorpio при застосуванні ОСОБА_7 екстреного гальмування в умовах місця ДТП склав 42,4-31,6 м. Отже обвинувачений ОСОБА_7 , наближаючись до пішохода ОСОБА_13 , що рухався до лінії його руху, повинен був застосувати екстрене гальмування на відстані до 42,4-31,6 м аби уникнути з ним зіткнення. 
Прорахована експертом ОСОБА_24 (експертиза № КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022) відстань, на якій знаходився автомобіль Ford Scorpio від місця наїзду в момент виникнення небезпеки його для руху, з урахуванням вихідних даних, що йому задана, склала 23,6 м, що є меншою за відстань зупиночного шляху автомобіля Ford Scorpio при застосуванні ОСОБА_7 екстреного гальмування в умовах місця ДТП.
У той же час експертом ОСОБА_23 (експертиза № 4/158 від 26.02.2020) така відстань, з урахуванням вихідних даних, що йому задана, визначена – 67,3 м. Така відстань давала змогу обвинуваченому ОСОБА_7 , у разі вчасного застосування ним екстреного гальмування, уникнути зіткнення з пішоходом ОСОБА_13 .
Отже у причинному зв`язку з ДТП і його наслідками перебувають дії обвинуваченого, який мав технічну можливість своїми одноособовими діями уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди.
Щодо доводів апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд уважає їх необґрунтованими, адже висновок експерта КСЕ-19/124-22/9468 від 13.09.2022 в частині відсутності у ОСОБА_7 технічної можливості уникнути ДТП, зроблено на хибних вихідних даних, внаслідок чого апеляційний суд визнає його неналежним доказом.
З огляду на положення ч. 10 ст. 101 ҐКПК, апеляційний суд, висловивши незгоду з цим висновком, навівши відповідне мотивування, відкидає його фактичні дані, як доказ невинуватості обвинуваченого.
Колегія суддів перевіривши та дослідивши вказані вище докази відповідно до вимог ст.94 КПК приходить до переконання про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК.
Щодо цього апеляційний суд також зважає на таке.
Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту - це дія або бездіяльність особи, яка керує транспортним засобом, пов`язана з порушенням однієї або кількох вимог ПДР або інших нормативних актів, що регламентують безпеку дорожнього руху чи експлуатацію транспорту.
Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
При цьому належить враховувати, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в цьому Законі про кримінальну відповідальність, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.
Порушення правил дорожнього руху, зокрема п.п. 2.3.б; 12.3 ПДР ОСОБА_7 перебуває в причинному зв`язку з наслідками, що настали, цебто в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст.268 КК.
Враховуючи вказане, апеляційний суд вбачає необґрунтованими висновки суду першої інстанції, як на підставу для ухвалення виправдувального вироку, на відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 .
Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини кримінального провадження спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність доказів, які б підтверджували, що дії ОСОБА_7 знаходяться у причинному зв`язку із наслідками, які настали, а саме смертю ОСОБА_13 та безпідставність його виправдування. 
Зокрема, оцінюючи зібрані докази в даному кримінальному провадженні за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення доведена і кваліфікує його дії за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.
Заразом апеляційний суд враховує, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним ч.ч. 2 та 4 ст. 17 КПК, які передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним в його вчиненні.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, – є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
На підставі досліджених матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що обвинувачення ОСОБА_7 поза розумним сумнівом доведено.
Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні про необхідність скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК та ухвалення нового обвинувального вироку, є обґрунтованими.
При вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання апеляційний суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також апеляційних вимог.
Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено. 
При обрані виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у відповідності до ст.65 КК, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, відноситься до тяжкого необережного злочину; особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є раніше несудимим, одружений, має на утриманні неповнолітнього сина 2015 року народження, працює, за місцем проживання та роботи має позитивні характеристики, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває. Також апеляційний суд бере до уваги порушення пішоходом ОСОБА_13 вимог п.4.9 ПДР. Таке порушення не перебуває у причинному зв`язку з ДТП та його наслідками, втім впливає на призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК, у виді позбавлення волі в межах санкції цього закону України про кримінальну відповідальність, проте не в максимальному розмірі, виходячи з наведених відомостей про особу обвинуваченого. Також ОСОБА_7 потрібно призначити додаткове покарання, з урахуванням суспільно небезпечних наслідків, які настали внаслідок вчиненого злочину.
У той же час, враховуючи наведені відомості про особу обвинуваченого, характер вчиненого кримінального правопорушення, поведінку загиблого ОСОБА_13 , який створив небезпеку для обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку про те, що мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень має бути покарання у виді позбавлення волі зі звільненням обвинуваченого від відбування призначеного цього основного покарання з випробуванням із застосуванням положень, передбачених ст.ст. 75, 76 КК, на іспитовий строк, який є достатнім для того, щоб обвинувачений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
Таке покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Цивільний позов не заявлено.
Відповідно до ст. 124 КПК процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 5 024,32 грн. підлягають стягненню з обвинуваченого. 
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК.
Керуючись ст.ст. 407, 409, 410, 411, 413, 418, 420 КПК, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 - скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, та призначити йому за цим законом України про кримінальну відповідальність покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання з іспитовим строком 2 роки.
На підставі ст. 76 КК покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Стягнути із ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 5024,32 грн. на користь держави.
Речові докази: автомобіль «Ford Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який передано під відповідальне зберігання ОСОБА_7 – залишити власнику за належністю; диск приєднаний до матеріалів кримінального провадження – залишити при матеріалах кримінального провадження.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення вироку судом апеляційної інстанції. 

Головуючий ОСОБА_2 

Судді: ОСОБА_3 

ОСОБА_4