Справа № 128/404/26
Провадження № 22-ц/801/1134/2026
Категорія: 63
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	Справа № 128/404/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 17 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про скасування рішення та відновлення становища, яке існувало до порушення,
Ухвалу постановила суддя Карпінська Ю. Ф.
Ухвалу постановлено о 14:45 год в м. Вінниця 
Повний текст ухвали складено 17 березня 2026 року,

Встановив:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про скасування рішення та відновлення становища, яке існувало до порушення, у якому просила скасувати рішення виконавчого комітету Стрижавської селищної ради від 26 серпня 2025 року № 286 про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку та зобов`язати виконавчий комітет Стрижавської селищної ради відновити ОСОБА_1 у складі сім`ї з трьох осіб: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартирному обліку для поліпшення житлових умов виконавчого комітету Стрижавської селищної ради у списку громадян, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень за категорією обліку «мати, що виховує дитину з інвалідністю» із збереженням часу перебування на обліку з моменту первинної реєстрації.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17 березня 2026 року заяву про закриття провадження у справі задоволено.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про скасування рішення та відновлення становища, яке існувало до порушення, закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зазначила, що висновки суду першої інстанції прямо суперечать усталеній практиці Верховного Суду, положення якої є обов`язковими для застосування судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду викладені у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2139цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-14цс16 і інші близькі за змістом висновки, згідно яких спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобов`язання взяти на квартирний облік підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.
Позивач звернулася до суду із даним позовом, метою якого є відновлення своїх і своєї неповнолітньої дитини з інвалідністю прав на житло. Сам лише факт, що предметом оскарження є рішення органу місцевого самоврядування, не може бути єдиною підставою для висновку про доцільність розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства. Даний спір належить саме до приватно-правових спорів та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Представник відповідача Стрижавської селищної ради надіслала відзив на апеляційну скаргу, у якім вказала, що оскаржувану ухвалу вважає законною та обґрунтованою, винесеною з дотриманням норм матеріального і процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні усіх фактичних обставин справи та дослідження усіх наявних доказів. Просить відмовити у її задоволенні, а ухвалу суду залишити без змін.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Чернілевська Р. В. підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник відповідача Стрижавської селищної ради Форостяна О. М., будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, заяв чи клопотань не подала.
За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви представника відповідача та закриття провадження у справі з тих підстав, що предметом оскарження є рішення органу місцевого самоврядування. Спір у даній справі виник з приводу незаконного зняття позивача з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, тому цей спір, як такий, що виник з участю суб`єкта владних повноважень у зв`язку з виконанням наданих йому законом владних управлінських функцій, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Помилковою і необґрунтованою є позиція позивача, що спір виник із майнових відносин приватноправового характеру.
Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
У частині першій статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до частини 2 статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна із сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
При визначенні предметної юрисдикції справ необхідно враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
За змістом статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, те, що за своєю правовою природою вони виникають у приватноправових відносинах і містять наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача – суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Частина перша статті 4 КАС України визначає, що публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2); а суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (зокрема без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт під час здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7).
За змістом наведених правових норм справами адміністративної юрисдикції є публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення щодо виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій (крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення). Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір, і щодо особи, яка звернулася до суду. Прийняте суб`єктом владних повноважень під час виконання управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність безпосередньо стосуються правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи.
По справі встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про скасування рішення та відновлення становища, яке існувало до порушення, у якому просила:
- скасувати рішення виконавчого комітету Стрижавської селищної ради від 26 серпня 2025 року № 286 про зняття її з квартирного обліку;
- зобов`язати виконавчий комітет Стрижавської селищної ради відновити ОСОБА_1 у складі сім`ї з трьох осіб: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартирному обліку для поліпшення житлових умов виконавчого комітету Стрижавської селищної ради у списку громадян, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень за категорією обліку «мати, що виховує дитину з інвалідністю» із збереженням часу перебування на обліку з моменту первинної реєстрації.
Зі змісту та обґрунтування позовних вимог вбачається, що позивач звернулася до суду за захистом своїх житлових прав. 
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Житлові спори – особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.
У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
З огляду на викладене, спори про поновлення на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, а отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.
Суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення про закриття провадження, дійшов помилкового висновку про те, що спір відноситься до юрисдикції адміністративного суду, внаслідок чого дійшов неправильного висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.
З огляду на зміст та характер спірних правовідносин, суб`єктний склад цього спору, даний спір з урахуванням вимог статті 19 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права та за наявності невідповідності висновків суду обставинам справи, прийшов до помилкового висновку про закриття провадження у цивільній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 379, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 17 березня 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко   	
  	І. В. Міхасішин  	

Повний текст судового рішення складено 07 травня 2026 року