ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 741/505/25
Головуючий у першій інстанції – Киреєв О. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/890/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л., 
секретар: Зеляк Ю.Г.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області у складі судді Киреєва О.В. від 23 січня 2026 року, місце ухвалення рішення - м. Носівка, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати укладений між сторонами шлюб, який був зареєстрований 25.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Носівського районного управління юстиції Чернігівської області, про що було складено актовий запис за №81. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований 25.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Носівського районного управління юстиції Чернігівської області, про що було складено актовий запис за №81. Від шлюбу сторони спору мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначав, що подружнє життя між сторонами спору не склалося, подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, розумінню поняття сім`ї та шлюбу, разом однією сім`єю сторони спору не проживають, шлюбні відносини між ними протягом тривалого часу фактично припинено. Позивач вважає неможливим примирення та збереження шлюбу, тому просив не надавати сторонам спору строк на примирення.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 23.01.2026 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Судом розірвано шлюб, зареєстрований 25.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Носівського районного управління юстиції Чернігівської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про що було складено актовий запис за №81. Після розірвання шлюбу залишено відповідачу прізвище, набуте у шлюбі - ОСОБА_5 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 23.01.2026 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року є незаконним через порушення норм процесуального та матеріального права; неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи, і тому рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року, підлягає скасуванню. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що 19.01.2026 року вона подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила надати час на примирення із позивачем та виклала свої міркування у намаганні збереження шлюбу, в першу чергу, в інтересах спільної дитини. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.01.2026 року не зазначив про дану заяву, та не обґрунтував, чому судом вказана заява не задоволена, або які підстави для ігнорування даної заяви. При цьому, стаття 111 Сімейного кодексу України передбачає, що суд вживає заходи для примирення подружжя у справах про розірвання шлюбу. За доводами апелянта, позивач у поданій суду першої інстанції заяві від 23.01.2026 року просив суд судові витрати покласти на нього, проте, суд першої інстанції не прийняв до уваги даної заяви позивача, і не виклав обґрунтування у відмові у його проханні. Наведенні вище обставини, на думку апелянта ОСОБА_2 , є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року.

В судове засідання апеляційного суду сторони даного спору, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явилися.
Від позивача ОСОБА_1 на електронну адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій він просить розглянути дану справу за його відсутності, при цьому, вказує, що апеляційну скаргу не визнає і заперечує проти її задоволення, посилаючись на неприпустимість примушування до шлюбу.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що між сторонами даного спору було укладено шлюб, зареєстрований 25.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Носівського районного управління юстиції Чернігівської області, про що було складено актовий запис за №81 (а.с.8). Від шлюбу сторони спору мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.1-2), у березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати укладений між сторонами шлюб, який був зареєстрований 25.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Носівського районного управління юстиції Чернігівської області, про що було складено актовий запис за №81. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований 25.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Носівського районного управління юстиції Чернігівської області, про що було складено актовий запис за №81. Від шлюбу сторони спору мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначав, що подружнє життя між сторонами спору не склалося, подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, розумінню поняття сім`ї та шлюбу, разом однією сім`єю сторони спору не проживають, шлюбні відносини між ними протягом тривалого часу фактично припинено. Позивач вважає неможливим примирення та збереження шлюбу, тому просив не надавати сторонам спору строк на примирення.

20.03.2025 року суд першої інстанції постановив ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та призначення підготовчого судового засідання у відкритому судовому засіданні на 09.00 год. 17.06.2025 року (а.с.14).

08.04.2025 року до суду першої інстанції надійшла заява від ОСОБА_2 щодо її заперечення проти розірвання шлюбу, у якій вона просить суд надати сторонам спору строк два місяці для примирення (а.с.19). 

17.06.2025 року у підготовчому засіданні суд першої інстанції постановив ухвалу, якою задовольнив заяву ОСОБА_2 , та надав подружжю строк для примирення - два місяці, зупинивши при цьому провадження у справі №741/505/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с.20).

Ухвалою суду першої інстанції від 19.09.2025 року судом було поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та призначено підготовче засідання на 09 год. 30 хв. 24.10. 2025 року (а.с.22). 

У заяві до суду першої інстанції від 17.10.2025 року ОСОБА_2 сповістила суд щодо її заперечення проти розірвання шлюбу, та просила суд надати подружжю два місяці для примирення (а.с.25). 

У заяві до суду першої інстанції від 24.10.2025 року ОСОБА_1 підтримав вимоги заявленого ним позову про розірвання шлюбу, сповістивши суд, що наданий судом строк для примирення подружжя позитивних результатів не дав (а.с.23). 

Ухвалою суду першої інстанції від 24.10.2025 року (а.с.28), підготовче судове засідання у даній справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 09 год. 23.01.2026 року. 

У заяві до суду першої інстанції від 19.01.2026 року ОСОБА_2 сповістила суд щодо її заперечення проти розірвання шлюбу, та просила суд надати подружжю два місяці для примирення (а.с.31). 

У заяві до суду першої інстанції від 23.01.2026 року ОСОБА_1 підтримав вимоги заявленого ним позову про розірвання шлюбу, сповістивши суд, що протягом тривалого часу з моменту подання ним позову про розірвання шлюбу до суду, примирення між сторонами спору не відбулося, і збереження шлюбу суперечить його інтересам (а.с.33). 

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року, задовольняючи позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд констатував відсутність позитивного результату наданого сторонам строку для примирення, та дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу суперечить інтересам позивача, і за даних обставин, із врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 - підлягає задоволенню.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року є незаконним через порушення норм процесуального та матеріального права; неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи, і тому оскаржуване рішення суду від 23.01.2026 року, підлягає скасуванню, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що 19.01.2026 року вона подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила надати час на примирення із позивачем та виклала свої міркування у намаганні збереження шлюбу, в першу чергу, в інтересах спільної дитини. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 23.01.2026 року не зазначив про дану заяву, та не обґрунтував, чому судом вказана заява не задоволена, або які підстави для ігнорування даної заяви. При цьому, стаття 111 Сімейного кодексу України передбачає, що суд вживає заходи для примирення подружжя у справах про розірвання шлюбу.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Відповідно до приписів ч.1 статті 24 Сімейного кодексу України, яка регламентує добровільність шлюбу, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (стаття ч.1, ч.2, ч.3 статті 55 Сімейного кодексу України).

Виходячи із положень ч.3, ч.4 статті 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Шлюб - це сімейний союз, при цьому, слово ”сімейний” засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово ”союз” підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

При цьому, добровільність як засада шлюбу спостерігається, починаючи із закріплення права осіб на укладення шлюбу, перебування у ньому і закінчуючи правом на його вільне розірвання та припинення шлюбних відносин за бажанням будь-кого із подружжя.

Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що у контексті даної справи означає надання можливості подружжю на вільний вибір способу побудови своїх відносин у зареєстрованому шлюбі або іншим шляхом.

Ніхто не може бути примушений до шлюбу або до особистих стосунків поза його волею. При цьому, бувше подружжя не позбавляється можливості налагодити свої стосунки і після розлучення, шляхом укладення нового шлюбу або іншим шляхом.

Частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

За положеннями ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року ”Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя…’’.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.11.2018 року у справі №761/33261/16-ц, провадження №61-33349св18, зазначено наступне: ’’…Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком…’’.

Відповідно до приписів статті 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Тлумачення статті 111 Сімейного кодексу України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи та норми права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року щодо наявності підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що примирення між сторонами даного спору не відбулося. При цьому, судом першої інстанції вживалися заходи щодо примирення подружжя, а саме, ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 17.06.2025 року (а.с.20), заяву ОСОБА_2 від 08.04.2025 року, судом першої інстанції було задоволено, та надано подружжю строк для примирення - два місяці. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не містять в собі посилань на будь-які обставини, які можуть бути підставами для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Як вбачається із вищезазначених поданих до суду заяв позивача ОСОБА_1 , він наполягає на розірванні шлюбу із ОСОБА_2 , вказуючи, що примирення сторін спору не відбулося, а також зазначає про неприпустимість примушування до шлюбу. 

Наявність у сторін спору сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на що посилається апелянт в доводах апеляційної скарги, не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу, із врахуванням тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу. 

Відповідно до приписів ч.7 статі 240 ЦПК України, у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити строк для примирення подружжя, який не може перевищувати шість місяців, крім випадків, передбачених частиною другою статті 111 Сімейного кодексу України. 

Як вбачається із матеріалів справи, провадження у даній цивільній справі було відкрито судом першої інстанції 20.03.2025 року. Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 17.06.2025 року заяву ОСОБА_2 від 08.04.2025 року було задоволено, та надано подружжю строк для примирення два місяці, у зв`язку з чим, провадження у даній справі було зупинено. При цьому, необхідно зазначити, що за весь хронологічний період перебування даної справи у провадженні судів, а саме, починаючи із 20.03.2025 року, примирення між сторонами спору не відбулося, про що стверджує позивач у поданих до суду заявах та продовжує наполягати на розірванні шлюбу. Таким чином, вказані вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про необхідність відмови у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про розірвання шлюбу. 

Апеляційний суд вважає, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що позивач у поданій заяві від 23.01.2026 року просив суд судові витрати покласти на нього, проте, суд не прийняв до уваги дану заяву позивача і не виклав обґрунтування у відмові у його проханні.

Відповідно до приписів ч.1 статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із положень вказаної норми Закону, при задоволенні позову ОСОБА_1 , судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 1 211 грн. 20 коп. за подання позовної заяви, покладаються на відповідача. При цьому, примусове виконання рішення суду у вказаній частині може бути ініційоване лише за зверненням позивача. 

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, та не містять в собі підстав для скасування даного рішення суду першої інстанції від 23.01.2026 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 - необхідно залишити без задоволення, а рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 23.01.2026 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2026 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: