Справа № 466/10639/24
Провадження № 2/466/254/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі : 
головуючого судді Зими І.Є.
при секретарі Васинчик М.О.
з участю 
позивачки ОСОБА_1 
представника позивачки ОСОБА_2 
представників відповідача Щур А.А., Карпова В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні «Центр Свідків Єгови» про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій, 
в с т а н о в и в :
22.10.2024 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Релігійного центру Свідків Єгови в Україні, в якому, з урахуванням поданих уточнень, доповнень та письмових пояснень, просила визнати протиправними дії відповідача щодо незаконного обмеження її участі у релігійному житті та діяльності релігійної організації Свідків Єгови, усунути перешкоди у реалізації права на свободу світогляду та віросповідання, а також зобов`язати відповідача забезпечити їй доступ до релігійних заходів, Zoom-конференцій, STREAM-трансляцій, спеціальних духовних програм та інших форм релігійної діяльності, які проводяться релігійною організацією в Україні та за її межами.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначала, що тривалий час сповідує релігійні переконання ОСОБА_3 , брала участь у релігійній діяльності, відвідувала богослужіння та інші релігійні заходи, однак, на її думку, у подальшому представниками релігійної організації їй було створено штучні та необґрунтовані перешкоди для повноцінної участі у релігійному житті та доступі до окремих духовних програм.
Позивачка зазначає що, їй не надавався або був обмежений доступ до окремих Zoom-конференцій, STREAM-трансляцій, спеціальних релігійних заходів, міжнародних духовних програм та інших форм колективного сповідування релігії, що, на її переконання, свідчить про порушення її конституційного права на свободу світогляду та віросповідання, гарантованого ст. 35 Конституції України, положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Крім цього, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок дій представників релігійної організації вона зазнала обмежень у можливості брати участь у колективному релігійному житті, отримувати духовну підтримку та брати участь у релігійних заходах на рівних умовах з іншими особами, які сповідують відповідні релігійні переконання.
На підтвердження своїх доводів позивачкою до матеріалів справи долучено копії листування, скріншоти електронних повідомлень, роздруківки з електронних ресурсів, копії звернень, заяв, посилання на мережу Інтернет, а також інші матеріали, які, на її думку, підтверджують наявність перешкод у реалізації права на свободу віросповідання.
Ухвалою суду від 23.10.2024 року справу призначено до розгляду. 
12.11.2024 року, представник відповідача Карпов В.Ю. подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, представник відповідача ОСОБА_4 доповнення до відзиву, яких проти задоволення позову заперечили повністю, посилаючись на безпідставність, необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог. У відзиві представник відповідача зазначив, що заявлені позовні вимоги фактично спрямовані на втручання суду у внутрішню діяльність релігійної організації, порядок організації релігійного життя, проведення богослужінь та духовних програм, а також у питання, що відповідно до Конституції України, Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та усталеної практики Європейського суду з прав людини належать до сфери автономії релігійної організації та не можуть бути предметом надмірного втручання держави. Крім цього, представник відповідача зазначає, що позивачкою не доведено факту порушення будь-якого конкретного цивільного права, не надано належних та допустимих доказів повного обмеження її доступу до релігійного життя, а значна частина долучених матеріалів не відповідає вимогам належності, допустимості та достовірності доказів, передбачених цивільним процесуальним законодавством України. Також представник відповідача зазначав, що ОСОБА_1 фактично мала можливість брати участь у релігійних заходах, відвідувати окремі зібрання, отримувати доступ до трансляцій та духовних програм, а її доводи ґрунтуються переважно на суб`єктивному сприйнятті внутрішніх організаційних рішень релігійної спільноти та незгоді з порядком організації релігійного життя. Окрім цього, відповідач пояснює, що окремі обставини, на які посилається позивачка, вже були предметом розгляду у межах інших судових та правоохоронних проваджень, за результатами яких не було встановлено порушення її прав чи ознак протиправної поведінки з боку релігійної організації. Крім того, позов заявлено до неналежного відповідача, так як фактично позивачка заявляє про порушення її прав релігійною громадою, а не Центром Свідків Єгови.
17.12.2024 року, на адресу суду надійшла відповідь на відзив. В якій позивачка зазначає, що не погоджується з доводами сторони відповідача, які викладені у відзиві, та просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 19.02.2025 року відведено головуючого суддю у справі та передано справу для повторного розподілу між суддями Шевченківського районного суду м. Львова.
Згідно повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2025 року, справу передано для розгляду судді Зимі І.Є.
Ухвалою судді Зими І.Є. від 21.02.2025 року справу прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду.
Ухвалою суду від 01.04.2025 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Ощипок О.З., позовні вимоги підтримали повністю та просили суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, письмових поясненнях та додатково поданих матеріалах. Крім того позивачка зазначала, що вважає, що нею вірно заявлені вимоги саме до Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні, оскільки релігійна громада не має статусу юридичної особи, а Центр координує діяльність всіх релігійних громад Свідків Єгови та зобов`язаний задовольняти релігійні потреби віруючих.
Представники відповідача, Щур А.А. та Карпов В.Ю. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили повністю , посилаючись на доводи відзиву, додаткових письмових пояснень, положення національного законодавства, практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо автономії релігійних організацій, принципу відокремлення церкви від держави та неприпустимості надмірного втручання державних органів у внутрішні питання релігійних спільнот. 
Оцінюючи заявлені позовні вимоги, доводи сторін, пояснення учасників справи, показання допитаних у судовому засіданні свідків, письмові та електронні докази, долучені до матеріалів справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , виходячи з наступного .
Судом встановлено, що спір між сторонами виник у зв`язку з незгодою позивачки з порядком організації окремих форм релігійного життя та внутрішніх духовних програм релігійної організації Свідків Єгови, а саме щодо порядку доступу до Zoom-конференцій, STREAM-трансляцій, спеціальних духовних програм, релігійних заходів та інших форм колективної релігійної діяльності.
Зі змісту позовної заяви, відповіді на відзив, письмових пояснень позивачки та її пояснень, наданих у судовому засіданні вбачається, що позивачка фактично просить суд надати оцінку внутрішнім організаційним рішенням релігійної організації, встановити правомірність або неправомірність внутрішнього порядку організації духовних програм, оцінити порядок доступу до окремих внутрішніх форм релігійної діяльності, зобов`язати релігійну організацію допустити її до певних внутрішніх духовних заходів та програм. 
Разом із тим суд вважає, що подібні вимоги за своєю суттю стосуються саме внутрішньої автономії релігійної організації та порядку організації релігійного життя, а тому судове втручання у такі питання повинно бути вкрай обмеженим.
Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Разом із тим Конституція України одночасно закріплює принцип відокремлення церкви і релігійних організацій від держави, що означає неприпустимість надмірного втручання державних органів у внутрішню діяльність релігійних спільнот.
Аналогічні положення містяться у статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якої держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» членство у релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом. 
Отже, в Україні діє принцип взаємного невтручання держави та церкви, який ґрунтується на конституційній нормі про відокремленість церкви від держави. Такий же принцип передбачений і в статті 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", відповідно до якої церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій.
Тобто законодавець прямо визнає право релігійної організації самостійно визначати внутрішній порядок свого функціонування, організації релігійного життя, проведення духовних програм, участі осіб у релігійних заходах та інші питання внутрішнього характеру.
Суд звертає увагу, що принцип автономії релігійних організацій є одним із ключових елементів свободи релігії у демократичному суспільстві та неодноразово був предметом дослідження Європейського суду з прав людини.
Так, у рішенні у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини наголосив, що автономне існування релігійних громад є невід`ємним елементом плюралізму у демократичному суспільстві та лежить в основі захисту, гарантованого статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ у цій справі зазначив, що право віруючих на свободу релігії передбачає очікування того, що релігійна спільнота зможе функціонувати мирно та без свавільного втручання держави.
У рішенні «Mirolubovs and Others v. Latvia» Суд окремо наголосив, що держава не повинна виступати арбітром у внутрішніх релігійних конфліктах та не має права оцінювати легітимність внутрішніх рішень релігійної організації.
У рішенні «Sindicatul “Pastorul cel Bun” v. Romania» Європейський суд з прав людини підкреслив, що принцип автономії релігійної організації виключає можливість держави зобов`язувати релігійну спільноту приймати певних осіб до внутрішньої структури чи допускати їх до певних форм релігійної діяльності всупереч внутрішнім правилам такої спільноти.
У рішенні «Fernandez Martinez v. Spain» ЄСПЛ дійшов висновку, що автономія релігійної організації включає право самостійно визначати стандарти внутрішньої поведінки, порядок організації духовного життя та форми участі осіб у діяльності релігійної спільноти.
Особливо важливими для даної справи є висновки Європейського суду з прав людини у справі «Jehovah’s Witnesses of Moscow v. Russia», у якій Суд прямо наголосив, що релігійні організації мають право самостійно визначати правила свого функціонування та організації внутрішнього релігійного життя, а держава повинна проявляти особливу стриманість у питаннях втручання у діяльність релігійних спільнот.
Суд звертає увагу, що наведена практика ЄСПЛ прямо узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо автономії релігійних організацій та неприпустимості надмірного втручання держави у внутрішні питання релігійних спільнот.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 сформувала таку правову позицію: «8.26. Тобто насамперед релігійна громада є об`єднанням з метою спільного задоволення релігійних потреб. Як об`єднання громада користується автономією, яка покликана забезпечувати її членам право вирішувати питання організації».
При цьому суд враховує, що на відміну від справ, пов`язаних із житловими чи майновими правами, дана справа фактично не стосується захисту конкретного цивільного права позивачки у класичному розумінні цивільного законодавства.
Предметом спору не є право власності, право користування житлом, право на майно, трудові права, право членства у юридичній особі, речові чи договірні правовідносини. 
Фактично зміст заявлених позовних вимог свідчить про те, що позивачка оспорює не конкретне цивільне право чи охоронюваний законом майновий інтерес, а висловлює незгоду з внутрішнім порядком організації релігійного життя спільноти Свідків Єгови, формами проведення духовних програм, порядком доступу до окремих релігійних заходів та внутрішніми організаційними рішеннями релігійної організації.
Разом із тим, задоволення заявленого позову фактично призвело б до необхідності втручання суду у сферу внутрішньої автономії релігійної організації, оскільки для вирішення спору по суті суд був би змушений досліджувати та оцінювати внутрішні правила організації релігійного життя спільноти, встановлювати порядок проведення духовних програм та релігійних заходів, визначати обсяг і форми участі окремих осіб у внутрішній діяльності релігійної організації, а також фактично вирішувати питання щодо того, кого саме релігійна організація повинна допускати до окремих духовних програм, Zoom-конференцій, STREAM-трансляцій та інших форм колективної релігійної діяльності.
Більше того, у разі задоволення позову суд фактично був би поставлений у становище органу, який здійснює контроль за внутрішньою діяльністю релігійної організації, визначає правильність чи неправильність її внутрішніх рішень, оцінює порядок організації духовного життя та втручається у питання, що відповідно до Конституції України, Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та практики Європейського суду з прав людини належать виключно до сфери автономії релігійної спільноти.
Фактично це означало б підміну судом права релігійної організації самостійно визначати порядок свого функціонування, організації релігійного життя та внутрішніх духовних процесів, що є несумісним із принципом відокремлення церкви від держави та обов`язком держави зберігати нейтральність у питаннях внутрішньої діяльності релігійних організацій.
Однак таке втручання прямо суперечило б принципу відокремлення церкви від держави та практиці Європейського суду з прав людини.
Суд також звертає увагу, що свобода віросповідання не може тлумачитись як безумовне право особи вимагати від конкретної релігійної організації доступу до будь-яких внутрішніх форм духовної діяльності незалежно від внутрішніх правил такої організації.
Суд виходить із того, що гарантоване статтею 35 Конституції України право на свободу світогляду та віросповідання охоплює право особи сповідувати певну релігію або не сповідувати жодної, брати участь у релігійному житті, здійснювати релігійну діяльність, брати участь у релігійних обрядах та змінювати свої релігійні переконання відповідно до власного волевиявлення.
Разом із тим зміст зазначеного права не може тлумачитися як безумовний та абсолютний обов`язок конкретної релігійної організації забезпечувати особі доступ до будь-яких внутрішніх форм духовної діяльності, спеціальних релігійних програм, внутрішніх заходів чи інших форм організації релігійного життя незалежно від внутрішніх правил, порядку функціонування та автономних рішень такої релігійної спільноти.
Інше тлумачення фактично призвело б до того, що суд отримав би повноваження втручатися у внутрішню організацію релігійного життя, визначати порядок проведення духовних програм, оцінювати внутрішні рішення релігійної організації та встановлювати обов`язкові для релігійної спільноти правила організації її внутрішньої діяльності, що суперечило б принципу відокремлення церкви від держави та практиці Європейського суду з прав людини щодо автономії релігійних організацій.
Крім цього, у ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про те, що вона була повністю позбавлена можливості реалізовувати право на свободу віросповідання чи фактично усунута від будь-якої участі у релігійному житті.
Навпаки, із досліджених судом доказів вбачається, що позивачка фактично не була повністю ізольована від релігійного життя.
Судом був допитаний в якості свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що у релігійній організації Свідків Єгови всі рішення приймає Рада старійшин. Жодного впливу на такі рішення Релігійний центр, що є відповідачем у справі, не має. Позивачка була виключена з їх релігійної організації. Між тим, вона продовжує безперешкодно приходити на зібрання , отримує всю інформацію щодо вивчення питань віри. Лише в період пандемії був закритий доступ всім віруючим до залу, де відбувались зібрання. Особам, які вилучені з організації , за рішенням старійшин , не надавався доступ до онлайн трансляцій. 
Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 зазначив, що йому не відомі факти того, що відповідачем були порушені буж-які права ОСОБА_1 . Позивачка була виключена з релігійної організації Свідків Єгови , проте вона і на даний час приходить на зібрання, має вільний доступ до інформації щодо всіх релігійних заходів, які проводить організація.
Свідки також пояснили, що обставини конфлікту значною мірою стосуються незгоди позивачки з окремими внутрішніми організаційними рішеннями релігійної спільноти.
Суд вважає показання зазначених свідків логічними, послідовними та такими, що узгоджуються з іншими матеріалами справи.
Натомість пояснення позивачки значною мірою ґрунтувались на суб`єктивному сприйнятті внутрішнього конфлікту та власній оцінці діяльності релігійної організації, однак не підтвердили факту повного та незаконного позбавлення позивачки можливості сповідувати свої релігійні переконання.
Суд також надає критичну оцінку значній частині доказів, поданих позивачкою на підтвердження заявлених вимог, зокрема електронним матеріалам, які складаються із копій електронного листування, скріншотів повідомлень, роздруківок із мережі Інтернет, посилань на електронні ресурси та інших цифрових даних.
Досліджені судом матеріали не дають можливості достовірно встановити особу автора відповідних повідомлень, час та обставини їх створення, а також не дозволяють перевірити, чи не зазнавав їх зміст змін після створення або копіювання. Крім цього, зазначені електронні матеріали не містять кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів підтвердження їх автентичності та цілісності, що унеможливлює безумовне підтвердження викладених у них обставин.
Суд враховує, що сам по собі факт подання скріншотів, копій електронного листування чи роздруківок інформації з мережі Інтернет без належного підтвердження їх походження, достовірності та незмінності змісту не може свідчити про беззаперечне доведення тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог.
За таких обставин суд приходить до висновку, що зазначені електронні матеріали можуть оцінюватися лише у сукупності з іншими доказами у справі, однак самі по собі не є достатніми та безумовними доказами протиправності дій відповідача чи факту порушення прав позивачки.
Відповідно до статей 76-80, 89, 100 ЦПК України належними та допустимими є лише ті докази, які дозволяють достовірно встановити обставини, що входять до предмета доказування.
Саме по собі долучення скріншотів чи роздруківок електронних повідомлень без належного підтвердження їх походження не може безумовно підтверджувати обставини, на які посилається сторона.
Крім цього, суд враховує, що частина обставин, на які посилається позивачка, вже була предметом перевірки у межах інших судових та правоохоронних проваджень, однак будь-яких встановлених фактів незаконного переслідування позивачки чи протиправного обмеження її конституційних прав матеріали справи не містять.
Суд також бере до уваги, що з матеріалів справи вбачається наявність тривалого конфлікту між позивачкою та окремими представниками релігійної спільноти, однак сам по собі факт конфлікту чи незгоди з внутрішніми рішеннями релігійної організації не може бути підставою для втручання суду у внутрішню діяльність релігійної спільноти.
У демократичному суспільстві держава зобов`язана забезпечувати як право особи на свободу віросповідання, так і право релігійної організації на автономне існування та самостійне визначення внутрішніх правил свого функціонування.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.
Враховуючи, що позивачка є особою, віднесеною до 2 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.10.2017 року, та відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому законом.
Керуючись статтями 3, 8, 35, 55, 124 Конституції України, статтями 5, 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», статтями 4, 12, 13, 76-81, 89, 100, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, суд, 
у х в а л и в :
у задоволенні позову ОСОБА_1 до Релігійного центру Свідків Єгови в Україні про визнання дій протиправними, усунення перешкод у здійсненні права на свободу віросповідання та зобов`язання вчинити дії - відмовити .
Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту, безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Сторони в справі:
Позивачка: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: Релігійна організація «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», місцезнаходження: Львівська область, с-ще Брюховичі, вул. Львівська, 64, ЄДРПОУ:20819222. 
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима